Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

DOMEČEK PRO ŠNEKA PALMÁCE

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 7335. publikaci

Ilustrace Lucie Velíšková

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh obálky Lucie Velíšková

Zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 80

Vydání 2., 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Illustration © Lucie Velíšková

ISBN 978-80-271-1100-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-2388-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-2211-0 (print)

Jak přišel Palmác o ulitu

„To je ale vedro!“ posteskl si Palmác. „Copak se to slunko zbláznilo?“ řekl rozmrzele a setřel si přitom pot z čela.

Palmác byl hlemýžď zahradní, a ti musejí své domečky vláčet stále s sebou, ať je zima nebo horko.

Dneska byl však mimořádně horký den. Oblázky na cestě byly rozžhavené doběla, kytičky věšely hlavičky a zpívaly povadlé písničky a žížaly pro jistotu ani ze země nevylézaly. V podzemí měly příjemný chládek, který jim Palmác sice záviděl, ale pod zem se zahrabat nemohl.

A tak se Palmác trmácel po rozpálené cestičce a funěl u toho a vzdychal snad víc než stará lokomotiva.

Měl namířeno pod jahodové listy, které by mu mohly poskytnout alespoň trochu stínu. Ploužil se rychlostí hlemýždí a kupředu ho popoháněla jen myšlenka na chladné osvěžení. Už byl v půli cesty, když tu se před ním ozvalo žabí kvákání a ještě něco…

„Co to?“ pomyslel si Palmác „To je snad šplouchání vody?“ Pak se zastavil a pozorně se zaposlouchal. „Nebo že by se mi z horka dočista pomotala hlava?“

Už už by se znovu vydal na cestu k jahodí, když mu přes cestu skočila žába.

„Kvák. Co se tu tak plahočíš? Kvák,“ povídá ta žába. Byla to skokanka zelená, celá mokrá.

„Kvák, pojď se raději vykoupat, kvák!“

Palmácovi se při představě, že se alespoň malinko osvěží studenou vodou, udělaly od radosti až mžitky před očima a úplně zapomněl, kam měl namířeno.

„Jejdanánky, a to bych směl?“ zeptal se opatrně, ale slastně se u toho usmíval.

„Jezírko je přece pro všechny,“ zasmála se skokanka a pak rychle odskákala. Chytala totiž jednu otravnou mouchu a chtěla jí dát co proto.

Palmác se s vypětím posledních sil doplahočil k jezírku. Když prokličkoval mezi kosatci a odhrnul mohutný list bergenie, myslel si, že je snad v ráji.

Na listech leknínu seděly žáby, kvákaly a jedna po druhé skákaly do vody. Pak zase vylezly a znovu se střemhlav vrhaly pod vodní hladinu, která se třpytila jako zrcadlo. Pořádaly závody ve skoku hlubokém. Dole jim hloubku svými klepety přeměřoval rak potoční a pečlivě si všechno zapisoval, aby mohl nakonec vyhlásit vítěze.

Nad jezírkem poletovala vážka, která se vždy váhavě snesla nad hladinu, chvíli na místě třepotala křídly, ale pak se zase vznesla do vzduchu. Asi přemýšlela, jestli by mohla létat i s namočenými křídly, ale bála se to vyzkoušet.

Byly tam také potápky a dva mloci skvrnití, kteří spali na jednom kameni, napůl namočeni ve vodě.

Palmác se tak zahleděl, že si ani nevšiml, že se k němu někdo blíží. Byl to velký rezavý slimák.

„Proč se nejdeš koupat?“ zeptal se ho tak hlasitě, že se Palmác polekal a ze zvyku se rychle schoval do ulity.

Potom ze zvědavosti poslal na výzvědy jedno své oko na dlouhé stopce a za ním hned druhé. Když zjistil, že má před sebou hlemýždě bez ulity, osmělil se a vylezl ven celý. Pečlivě si svého kamaráda prohlížel. Místo odpovědi se jen překvapeně zeptal: „Kde máš ulitu?“

Slimák se dal do smíchu. „Já žádnou nenosím. Když prší, schovám se pod listy. A když je horko, jsem jedině rád, protože se aspoň nepotím.“

Palmác na něj hleděl jako zkoprnělý. Údivem zapomněl zavřít pusu. Moc a moc slimákovi záviděl. Záviděl mu tak, že ho dokonce napadlo zkusit svůj domek na chvíli odložit. Dlouho neváhal a udělal to.

„To je blaho,“ liboval si s úsměvem. „To je paráda! Cítím se tak lehce, skoro jako motýl!“ spustil chvalozpěvy a usmíval se tak sladce, jako by se mu zdály růžové sny.

Slimák ho zatím se smíchem pozoroval. „Tak vidíš, že to jde! A teď se jde plavat!“ zavelel tónem, kterému se nedalo odporovat. „Potřebuji si s někým zazávodit. Dáme prsa, nebo znak?“

„Já nevím,“ koktal rozpačitě Palmác.

„Tak tedy prsa,“ rozhodl rázně slimák. „V tom jsem mistr!“

Palmác vytřeštil oči. Chvíli lapal po vzduchu a pak z něj vypadlo: „Ale já nevím, jestli umím plavat!“ A se sklopenou hlavou dodal: „Ještě nikdy jsem to nezkoušel!“

„Nic to není,“ chlácholil ho slimák. „Stačí jen trochu rozvlnit lemování na noze a jde to samo!“

Palmácovi se do plavání moc nechtělo, a tak slimák odlezl někam dál, hledat pro svůj plavecký závod nového soupeře.

Když byl slimák dost daleko, namířil si to Palmác ke břehu jezírka. Čím více se přibližoval, tím víc ho lákal chládek vanoucí z vodní hladiny, a tak pospíchal.

Už byl blizoučko, už jenom kousek chyběl, aby se dotkl toho studeného mokrého osvěžení. Už se hlavou shýbal nad hladinu, a vtom se to stalo!

„Uááá!“ vykřikl Palmác úlekem. Z vody na něj vybafl další šnek, hlemýžď nebo slimák. To Palmác hned nepoznal, protože ten cizí tvor měl nad vodou taky jenom hlavu. A taky se polekal a zmizel.

Palmác se odhodlal podívat ještě jednou a dal se do hlasitého smíchu. „Hahaha, vždyť to jsem já! Vidím se tady jako v zrcadle.“

Pak se osmělil a vlezl si do vody. Tedy zadečkem napřed, aby se náhodou neutopil a aby mohl z vody rychle vylézt, kdyby se mu to třeba nelíbilo.

Ležel si ve vodě, odpočíval a poslouchal veselé ptačí švitoření a roztomilé muší pobzukování, když vtom se ozvalo hlasité: „Křup!“

Palmác se polekal. To křupnutí se mu zdálo povědomé a z leknutí ho navíc až píchlo v zádech.

„Ulita!“ vzpomněl si najednou. „Kde je moje ulita?“

Rychle vylezl z vody a šinul se na místo, kde svůj domeček zanechal.

Když tam dorazil, vytryskly mu z očí slzy. „To ne, to přece ne!“ bědoval a naříkal. Ulita byla rozbitá na tisíc malých úlomků.

Palmác se vydal na cestu k jahodám, aby alespoň tam našel ochranu před sluncem a před deštěm. Smutně se ploužil, a ještě smutněji si přitom zpíval:

„Co já chudák dělat mám?

Vždyť sám sebe nepoznám!

V ulitě jsem měl vždy klid,

bez domova nechci žít!

Nemám střechu nad hlavou,

mám jen tuhle píseň svou.“

•Co znamená, když někdo váhá?

•Co jsou růžové sny?

•Co znamená někoho chlácholit?

•Jak se Palmác cítil, když našel svou rozbitou ulitu?

•Byla Palmácova písnička smutná, nebo veselá?

•Jak Palmácovi nejlépe pomoci? Zkus vymyslet řešení.

Jak měl jahodový domeček

Palmác šel dlouho. Až těsně před setměním se ocitl v jahodí. Přikrytý jahodovým listem a obklopen sladkou jahodovou vůní usnul.

Spal až do rána, než ho probudila kapka rosy, která se sklouzla po jahodě a přistála mu rovnou na hlavě. Ze zvyku se schoulil a chtěl se schovat do domečku, ale vtom si uvědomil, že žádný nemá.

Znova se dal do pláče.

Uslyšela ho beruška Věruška, která si v rose pod jahodami zrovna umývala rozespalá očička.

„Copak se ti přihodilo, že tak pláčeš?“

„Někdo mi rozbil ulitu, můj domeček!“ zanaříkal Palmác.

„A jak se to stalo?“ vyptávala se zvědavá beruška.

„Šel jsem se koupat, odložil jsem na chvíli ulitu, a když jsem se vrátil, byla rozbitá!“

„Tak si najdeš novou,“ chlácholila jej Věruška a v kapce rosy se začala prohlížet jako v zrcadle.

„Nenajdu!“ bědoval hlemýžď.

„Ale najdeš,“ hádala se beruška.

„Nenajdu! Copak myslíš, že hlemýždi jen tak pro nic za nic odkládají své ulity?“

„Třeba ano. Tys ji taky odložil,“ řekla a prsty si pročísla své vlnité vlásky.

„Ale chtěl jsem se pro ni vrátit. Kdybych si vzal ulitu někoho jiného, byla by to krádež a já krást nebudu!“ rozčiloval se Palmác.

Beruška se na něj podívala a s úsměvem prohlásila: „Tak si najdeš jiný domeček. Copak musí mít všichni šneci jenom ulitu?“

Palmác se zamyslel. Ještě nikdy neviděl hlemýždě s jiným domečkem než s ulitou.

Věruška jeho rozpaky poznala, a proto si sama odpověděla: „Nemusí! Podívej se třeba na tyhle krásné jahody.“

Palmác se podíval, kam beruška ukázala, a v očích mu zajiskřilo.

„Co kdybys nosil na zádech místo ulity jahodový domeček?“ zeptala se ho.

Palmác souhlasil. „To by nebylo špatné. Jahody mám rád a červená barva se mi líbí.“

„Uvidíš, že ti budou všichni závidět!“ přesvědčovala ho beruška.

Palmác se na okamžik zasnil a bylo rozhodnuto. „Myslím, že máš pravdu,“ řekl po chvíli ticha. Pak se ale zamyslel a povídá: „Ale jak to udělat? Ty nejkrásnější jahody rostou příliš vysoko a na zemi leží jen ty nahnilé.“

Věruška dostala vmžiku nápad.

„Počkej tu chvíli, já hned přijdu,“ a odběhla někam dál do trávy.

Palmác zatím pozoroval, jak sluníčko nakukuje pod jahodové listy, a prohlížel si všechny zralé jahody. Očima už vybíral svůj nový domeček.

Beruška se mezitím vrátila s dlouhým stonkem pampelišky a se stéblem trávy ostřice. Vyložila náklad před Palmáce a znovu odběhla.

Palmác všechno okukoval a nechápavě vrtěl hlavou. „Co s tím chce dělat? Co jenom ta holka puntíkovaná zamýšlí?“

To už byla beruška opět zpátky. Dovlekla s sebou veliký kámen, sotva ho unesla. Když ho položila na zem, musela se na chvíli posadit, jak byla unavená. Opřela se o Palmáce a povídá: „Žádný strach, jahoda bude. Stačí jen ukázat, která se ti líbí.“

Palmác tedy bez váhání ukázal na tu nejkrásnější, kterou si při čekání na berušku dávno vyhlídl.

„Tak jdeme na věc!“ zavelela beruška.

Vypadala tak křehoučce, ale síly měla na rozdávání. Hned naložila Palmácovi na záda kámen, aby ho dovezl pod vysněnou jahodu.

Tam kámen sundala a omotala ho jedním koncem dlouhého stonku pampelišky. Stéblo trávy ostřice si jako dýku opatrně zastrčila za pásek a s druhým koncem pampelišky v ruce opatrně šplhala po stonku jahody. Kámen byl tak těžký, že stále ležel na zemi, zato jahodový stonek se začal ohýbat. A Věruška se na pampeliškovém stonku přitahovala a přitahovala, až byla skoro u země.

„Teď chytej!“ zavolala na Palmáce a zpoza pásku vyndala stéblo ostřice, kterým bez problémů jahodu od stonku odřízla. Pak seskočila dolů a pomohla mu jeho nový domeček na záda nasadit.

Palmác se najednou cítil báječně. „Konečně mám zase domeček!“ zaradoval se.

Beruška Věruška se chvíli radovala s ním, ale brzy musela odletět, protože měla před sebou dalekou cestu ke sluníčku.

Palmác na ni ještě stačil zavolat: „Děkuji ti mnohokrát, krásná beruško!“

Ona se v letu jen ohlédla a moc mile se usmála.

Hlemýžď se konečně cítil zase jako hlemýžď a s radostí se vydal na další cestu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Jak přišel Palmác o ulitu

Jak měl jahodový domeček