Postavili ho z kamene – tmavého šedého kamene, který dobývali v hloubi nemilosrdných hor. Býval to dům pro ty, kteří se o sebe neuměli postarat, pro ty, kteří slýchali hlasy, chovali divné myšlenky a dělali divné věci. Ten dům je měl střežit ve svých zdech. Kdo tam jednou vkročil, už nikdy neodešel.

Dan měl strach, že se každou chvíli pozvrací.

Už nejméně osm kilometrů se taxík kodrcal po úzké štěrkem vysypané cestě a chlapce se zmocňovala stále větší nervozita. Řidič co chvíli nadával na výmoly a sjeté pneumatiky kol. Dan jen doufal, že mu nebude muset zaplatit nějakou škodu – už samotný odvoz z letiště bude stát víc než dost.

Bylo teprve časné odpoledne, ale hustý les po obou stranách cesty mnoho světla nepropouštěl. V takovém lese by se člověk ztratil co by dup, pomyslel si Dan.

„Jsi tam ještě naživu?“

„Cože? Jo, jsem v pořádku,“ odpověděl Dan. Uvědomil si, že od okamžiku, kdy nastoupil do auta, ještě nepromluvil. „Jen to trochu drncá.“

Taxík konečně vyjel z lesa a kolem se v mihotavém letním jasu rozprostřela stříbřitě zelená krajina.

A před nimi: New Hampshire College. Místo, které se na příštích pět týdnů stane Danovým domovem.

Jak moc se na tuhle letní školu těšil! Celý školní rok se k ní upínal jako k zářivému světýlku na konci tunelu. Bude tady mezi

svými, kteří se chtějí učit, úlohy dělají doma a nečmárají je na šatních skříňkách ve zmatku těsně před zvoněním. Vlastně se už nemohl dočkat. Jako kdyby mu někdo hodil záchranné lano.

Z okna taxíku viděl domy, které znal z webových stránek školy. Půvabné cihlové stavby v koloniálním stylu obklopovaly nádvoří se smaragdově zeleným trávníkem, krásně posečeným a udržovaným. Věděl, že jsou to akademické budovy, kam bude docházet na hodiny. Několik ranních ptáčat už poskakovalo po trávě a létající talíř se jim míhal nad hlavami. Jak se jen ti kluci tak rychle seznámili? Snad to tady bude opravdu fajn.

Řidič zpomalil před stopkou, za kterou se cesta dělila na další čtyři. Šikmo směrem vpravo stál pěkný prostý kostelík s vysokou bílou věží, za ním se táhla řada domů. Dan se vyklonil ze zadního sedadla a všiml si, že řidič zapnul pravou směrovku.

„Je to vlevo,“ vyhrkl a svezl se zpátky.

Taxíkář pokrčil rameny. „Když myslíš. Ten pitomej křáp se nějak nemůže rozhodnout.“ A na důkaz bouchl pěstí do displeje GPS, přišroubovaného uprostřed palubní desky. Vypadalo to, že cesta, kterou přístroj od letiště ukazoval, končí v tomto bodě.

„Je to vlevo,“ zopakoval Dan už ne tak sebejistě. Ve skutečnosti nevěděl, odkud zná cestu – předem si v mapě nic nehledal. Ale při pohledu na ten kostelík jako by se v něm něco pohnulo, nějaká vzpomínka nebo snad instinkt?

Jeho prsty netrpělivě bubnovaly do sedadla – už brzy uvidí, kde bude bydlet. Koleje, v nichž se normálně bydlelo, procházely přes léto rekonstrukcí, a tak všichni studenti přípravného kurzu měli být ubytováni ve starší budově zvané Brookline. V informačních materiálech stálo, že je to „bývalý ústav pro duševně postižené a historická památka“. Jinými slovy blázinec.

Dana překvapilo, že na webové stránce žádné fotografie Brooklinu nenašel. Když teď ale taxík zahnul za roh, hned pochopil proč.

Vnější zdi se sice pyšnily novým nátěrem a nějaký podnikavý zahradník se trochu rozšoupl a vysázel podél cesty hortenzie, jenže i tak se Brookline na druhém konci cesty tyčil spíše jako varovné znamení. Dana nikdy nenapadlo, že by dům mohl vypadat hrozivě, ale tady tenhle tak opravdu působil. Dokonce se zdálo, že jej zlověstně pozoruje.

Hned to obrať zpátky, zašeptal hlas v jeho hlavě.

Dan se zachvěl. Pořád si musel představovat, jak se v těch dobách pacienti asi cítili, když je zavírali do blázince. Věděli o tom? Zmocnil se některých ten stejný panický pocit jako právě teď jeho, nebo už to šlo mimo ně?

Potom jen zakroutil hlavou. Takové absurdní myšlenky… Je přece student, ne pacient. A sám ujišťoval Paula a Sandy, že Brookline už dávno není blázinec. Zavřeli ho v roce 1972, když objekt koupila škola, aby z něj učinila smíšený internát se společnými umývárnami.

„Tak jsme tady,“ řekl taxíkář. Dan si dobře všiml, že zastavil asi tři metry od obrubníku. Možná není jediný, kdo má z toho místa divný pocit. Sáhl do peněženky a vylovil tři dolary z dvaceti, které mu dali rodiče.

„Drobné si nechte,“ odvětil a vystoupil z auta.

Když si vyhrnul rukávy a vytahoval si z kufru svoje věci, najednou mu došlo, že je to všechno pravda. Kolem prošel kluk v modré kšiltovce a v rukou nesl stoh ošoupaných komiksů. Dan se šťastně usmál. Jsem mezi svými. A vešel do ubytovny. Po celých příštích pět týdnů bude jeho domovem.

Nové BMW na parkovišti u Danovy střední školy mohlo člověku způsobit pořádný šok. Zato tady značkové zboží od Applu a spousta učených knih působily naprosto přirozeně a vdechovaly NHCP noblesní atmosféru.

Ano, touhle zkratkou měli program nazývat, jak se Dan brzy poučil. Studenti ze školy, kteří jim vydávali klíče od pokojů a pomáhali je nastěhovat, pořád dokola opakovali: „Vítejte na NHCP!“ Když Danovi v nestřežené chvíli ulétlo: „New Hampshire College Prep,“ dívali se na něj jako na prosťáčka.

Vyšel po předních schodech nahoru a ocitl se ve velké vstupní hale. Ani veliký lustr na stropě nemohl prozářit její přítmí, na němž se podílelo tmavé dřevěné obložení a spousty nábytku. Za okázalým klenutým průchodem na druhé straně haly uviděl široké schodiště, k němuž vedly z obou stran chodby. Všude se to hemžilo studenty, kteří se trousili dovnitř a ven, ale ten prapodivný pocit tíhy stále přetrvával.

Dan se svými kufry zamířil po schodech nahoru. Vyšel po třech dlouhých ramenech do třetího patra a tam konečně stanul před svým pokojem s číslem 3808. Položil zavazadla na zem a otevřel dveře dovnitř. Hned zjistil, že jeho spolubydlící se už nastěhoval.

Nebo by spíš bylo lepší říci – přitáhl se vší parádou. Na policích ležely úhledně vyskládané a podle barev seřazené knihy, komiksové časopisy a ročenky všech tvarů a velikostí (většina o biologii). Danův spolubydlící si pro sebe zabral přesně polovinu pokoje a zapnuté kufry pečlivě srovnal a zastrčil pod bližší postel. Také půlka šatníku už byla plná košil, kalhot a dalších oděvů na věšácích – bílé sloužily na košile, saka a bundy, modré na kalhoty.

Vypadalo to, jako by zde bydlel přinejmenším několik týdnů.

Dan si položil kufry k neobsazené posteli a začal si prohlížet nábytek, který mu bude přes léto sloužit. Postel, noční stolek, stůl, vše se zdálo v dobrém stavu. Jen tak ze zvědavosti otevřel horní zásuvku, jestli tam nenajde náhodou Gideonovu bibli nebo třeba dopis na uvítanou. Spatřil však malý proužek, co vypadal jako filmový papír. Byl už starý a vybledlý a obraz z něj skoro zmizel. Dan matně rozeznával obličej muže, postaršího pána s brýlemi, v doktorském plášti a tmavém saku. Celkem obyčejná fotka až na ty oči, které se ztrácely pod změtí čar. Někdo je ve zmatku nebo možná zlosti zaškrtal.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2