Díl třetí

Cabernet Sauvignon a jahodový dortík

JOTA/2014

La vie épicée de Charlotte Lavigne

Tome 3: Cabernet sauvignon et shortcake aux fraises

Copyright © Libre Expression, Montréal, 2012

Cover design © Groupe Librex. Clémence Beaudoin

Translation © Jitka Řihánková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-618-0

Všem holkám,

které mají chuť zakousnout se do života…

Ať vás Charlotte Lavigneová dlouho inspiruje.

1

„Čím víc se hledám, tím míň se nacházím,

když mě uvidíš, řekni mi to,

není snadný být někdy v mý hlavě.“

ARIANE BRUNETOVÁ, píseň Čím víc se hledám,

tím míň se nacházím, 2010.

„Deset, devět, osm, sedm, šest, pět, čtyři, tři, dva jedna… Šťastný nový rok!“

Přiťuknu si šampaňským s kamarády, kteří se sešli u Uga. Právě začíná nový rok. Rok rozhodující po všech stránkách. Rok mých pětatřicátých narozenin. Rok plný výzev…

V bytě mého nejlepšího kamaráda panuje sváteční atmosféra, pomalu se tu hromadí prázdné láhve od vína. Pomalu? Hm, řekla bych spíš rychle, soudě podle přiopilých obličejů mých přátel a podle bláznivých výbuchů smíchu — buď zcela bezdůvodných, nebo jako reakce na slabé vtipy, které vůbec nejsou směšné.

Je šílené, že se nám věci nezdají tak zábavné, když jsme střízliví. Protože to právě jsem už týden. Střízlivá.

„A připijeme si ještě na Charlottin návrat mezi nás!“ prohlásí Ugo a ochable mě obejme.

Opilý Ugo? Mockrát jsem ho tak neviděla. Musím uznat, že kamarád prožil těžký rok. S otevřením druhého řeznictví měl spoustu práce. Byl pod obrovským tlakem, aby uspěl. Ale nejvíc ho v uplynulém roce zasáhlo trápení, které prožil se svým přítelem. Justin se ve svých sedmadvaceti letech dozvěděl, že je HIV pozitivní.

Mrknu na svého milovaného kamaráda. Ugo se naštěstí nenakazil. To bych mu nikdy neodpustila! Justin sedí se sklenkou vína bokem a tváří se trochu vystrašeně, jak je v poslední době jeho zvykem.

Před týdnem jsem se vrátila do Quebeku. Odjela jsem z Francie, kde jsem žila osm měsíců. Vzala jsem si totiž Pařížana. Muže mého života Maxe. Jedinou opravdovou lásku, jakou jsem kdy poznala. Jak asi oslavil na opačné straně oceánu Nový rok? Vypil šampaňské, které jsme si pro tuto příležitost schovávali? S kým?

Znovu myslím na svůj odjezd. Vidím jeho oříškově hnědé oči plné slz, když jsem odjížděla taxíkem na letiště. Vzpomínám si, jak jsem mu naposledy zamávala a přemýšlela jsem, jestli jsme si řekli na shledanou, nebo sbohem. A nevěděla jsem, co s námi bude. Já tady, on tam…

Dívám se, jak si ostatní připíjejí na Nový rok. Co kdybych si dala hlt? Jen jeden malý? Jen abych cítila, jak mi bublinky kloužou do krku a lehce stoupají do hlavy. Abych zapomněla na svůj momentální smutek. Slza šampaňského přece není zločin. Přiblížím skleničku k ústům, ale hned mi ji nějaká ruka vytrhne.

„Napiješ se, až test, který se bojíš udělat, bude negativní. Teď si vem tohle.“

Moje kamarádka Aiša mi podává sklenku perlivé vody, kterou s lítostí vypiju. Už týden žiju ve strachu, že jsem těhotná. Říkám „ve strachu“, ale v určitých chvílích zažívám spíš euforii. Záleží na dnech, na hodinách, na minutách.

„Řekla jsem ti, že čekám na Nový rok, abych si udělala test.“

„A Nový rok už je, Charlotte. Můžeš si ho udělat. Jestli chceš, teď hned. Koupila jsem ti v lékárně dva.“

„Hele, nechci vědět, jestli jsem těhotná, když je kolem plno lidí. Zítra. Udělám si ho zítra.“

Ve skutečnosti bych si nejraději ten pitomý test nikdy nedělala. Radši bych žila v nejistotě. Bylo by to nepříjemné, ale mnohem míň traumatizující než se dozvědět, že jsem těhotná s mužem, který žije pět tisíc kilometrů daleko. A který už v naše manželství nevěří.

„Fajn, tak to ještě odkládej. Jednou se to budeš muset dozvědět. Tři týdny zpoždění, to je skoro jistý, že seš těhotná.“

„Pst… Nechci, aby to všichni věděli.“

Všichni, to je kromě Aiši, Uga a mě Justin a jeho noví kamarádi. Deset HIV pozitivních kluků, s nimiž se spřátelil. A které vnutil Ugovi, i když ten se nikdy rád nestýkal s gayi hromadně. A mezi těmi, kdo tu dnes jsou, jsou někteří přinejmenším… barevní.

Jako tenhle spoře oblečený Jayson. Na sobě má jen dole roztřepené džínové kraťasy a černé triko bez rukávů s nápisem Gay proud. Kvůli tomu letnímu oblečení si myslím, že je trochu exhibicionista. Doufám, že bude mít tolik slušnosti a počká, až půjdu spát, než se svleče úplně. Nemám chuť to vidět. Hlavně ne, když jsem střízlivá. V životě bych nevěřila tomu, že se Justin bude ukazovat s kluky, kteří jsou hrdí na svou homosexualitu. Musím tedy uznat, že to nedělá na veřejnosti. Jen na soukromých party. A hele, Jayson jde ke mně a chytne mě kolem pasu.

„So, honey, I heard you’re expecting?“

Jayson je totálně ožralý a mluví na mě tak z dvoucentimetrové vzdálenosti. A navíc anglicky. To nesnáším.

„Ne, vůbec ne. Nejsem těhotná,“ odseknu a marně se snažím uniknout z jeho sevření.

Dívá se na mě, jako by nechápal, co jsem právě řekla. Přece mluví perfektně francouzsky, před chvílí jsem ho slyšela. Konečně ze mě sundá ruku. Uf, už se mi dýchá líp. Jdu za Ugem. Hudba už tak neřve. Někdo zatleská, aby upoutal pozornost všech. Jayson vylezl na Ugovu hnědou koženou podnožku a taktak udržuje rovnováhu.

„Hey, everybody! Great news!“

Podívá se na mě skelným pohledem a já se začnu cítit velice nepříjemně.

„Tady naše kamarádka… Jak se jmenuješ, zlato?“

Neodpovím. Udělá to Justin. Grrr…

„Takže, naše kamarádka Charlotte is expecting. She’s gonna have a baby!“

Ugovým obývákem se ozve potlesk a blahopřejné výkřiky. Justinovi přátelé na mě doslova skočí, aby mě políbili, a já bych se radši neviděla.

Snažím se jim všemi způsoby vysvětlit, že je to možná falešný poplach, že jsem si ještě neudělala ani těhotenský test. Zbytečně. Neposlouchají mě a už vymýšlejí jméno pro dítě.

„I love Arthur, dont’t you?“ zeptá se mě Jayson a zakousne se do listu čekanky plněného pěnou z uzeného lososa.

Je to jedna z mnoha chuťovek, které jsem připravila v kuchyni Ugova bytu, kde od svého návratu bydlím.

Nachystala jsem také brambory plněné krabem, ústřice ochucené levandulí, kousky uzené makrely, marinované hřebenatky s papájou ve skleničkách, špízy z mečouna a fenyklu a salát z mořských řas a sezamu podávaný na solné desce… Večerní občerstvení na téma moře. Opravdu vhodné na oslavu Nového roku.

„Fuj!“ odpoví jeden z jeho přátel. „Arthur je už out! You need something classy like… Constantin.“

„No, no, no… To je moc starý.“

„Kluci, promiňte, ale ještě je brzo o tom mluvit. Vždyť ani nevím, jestli jsem těhotná.“

„Of course, you are! Copak to není tvoje největší přání, zlato?“

Moje největší přání? Možná ano. Ale tolik bych si přála, aby se to stalo jinak. Tím spíš, že navíc vážně pochybuju o svých schopnostech být dobrou mámou. Moje psychická rovnováha je příliš křehká, o čemž svědčí poslední týden, který jsem prožila jako na horské dráze.

Před třemi dny jsem se probudila s pevným přesvědčením, že za osm měsíců porodím. Byla jsem si tím tak jistá, že jsem se odpoledne ocitla v obchodě s dětskými hadříky. A vybrala jsem roztomilé bleděmodré sametové pyžamko s obrázkem koaly a nášivkou se symbolem jin a jang a nápisem: Být zen. Přesně taková máma chci být: zen v dětství, cool v pubertě.

Pak jsem se ještě stavila v zelenině, kde jsem koupila deset lahviček s dětskou biovýživou: kalifornskou směs, máslovou dýni a ovocný kompot s mangem. Pořídila jsem si také tři krabice bezlepkových cereálií, pidiskleničky se zeleninovou polévkou, které se dají přelít do kojenecké lahvičky — což je geniální —, a šest porcí mletého masa s brambory a rajčaty. Aspoň mě nezaskočí, když už dítě bude mít plné zuby mléka!

Samozřejmě že mám v úmyslu pro svoje možné budoucí dítě co nejvíc vařit. Ale protože očekávám, že se budu zároveň věnovat i kariéře moderátorky, dovolím si i pár prohřešků. Jako třeba koupit už hotovou dětskou výživu.

Takže jsem tehdy večer přišla k Ugovi s rukama plnýma zboží neobyčejného jak pro něj, tak pro mě. Kamarád si myslel, že jsem se konečně rozhodla být dospělá a že už mám těhotenství potvrzené. Ale ne. Jen jsem o tom byla přesvědčená. A věděla jsem, že se o dítě chci starat, ať se stane cokoli.

Přesto jsem se druhý den probudila s hrůzou ve čtyři hodiny ráno. Zapnula jsem mobil a naťukala jsem: potratová klinika Montreal. V noci se mi zdálo, že tu „dobrou“ zprávu oznamuju Maxovi a on mi odpovídá, že to není jeho problém. Když jsem se vzbudila, byla jsem přesvědčená, že se mi nikdy nepodaří vychovávat dítě samotná, a že tedy musím myslet i na krajní řešení. Na takové, jaké jsem si do té doby odmítala představit.

Ale dnes v noci, když jsem obklopená přáteli, kteří mi v mém exilu strašně chyběli, si ho chci spíš nechat. Jestli to dítě existuje, bude mít místo táty strejdy.

Cítím, jak mi někdo neohrabaně položí ruku kolem pasu. Za mnou stojí Ugo a v obličeji má zvláštní provinilý výraz. Podává mi můj telefon.

„Promiň, slyšel jsem ho zvonit na lince, tak jsem ho automaticky vzal,“ říká malátně.

„Kdo to je?“

„Max.“

Rozbuší se mi srdce! Max mi volá první noc v roce! A je to tady, chce mi oznámit, že o nás přemýšlel, že mě strašně miluje a že společně vyřešíme naše problémy. A to je ta pravá chvíle, abych mu oznámila tu snad dobrou zprávu! Což už jsem měla udělat před týdnem, ale nevysvětlitelný pocit strachu mě přinutil mlčet.

Vytrhnu Ugovi telefon z ruky a kousek poodejdu, abych dobře slyšela. Otočím se zády k Justinovým kamarádům, kteří by mi mohli ještě jednou blahopřát.

Už týden jsem s Maxem nemluvila. Dlouhý a namáhavý týden. Jediný kontakt, který jsme spolu měli, byly esemesky a pár lakonických e-mailů. Takže jsem teď nervózní, když s ním mám mluvit.

„Ahoj.“

„Šťastný nový rok, Charlotte.“

„Děkuju. Tobě také.“

Na okamžik se rozhostí ticho. Nenalézám slova, která by vyjádřila, co cítím. Jsem tak šťastná, že slyším jeho hřejivý hlas… Proč nejsem schopná mu to říct? Úplně jednoduše? Nenávidím tohle tíživé ticho. Abych ho přerušila, mluvím o banalitách.

„Je v Paříži pěkně?“

„Charlotte, je šest hodin ráno. Asi nemám nic jiného na práci.“

„Aha, to je pravda. Tys nespal?“

„Ale ano. Ale nemohl jsem usnout.“

„Aha.“

„V posledních dnech jsem hodně přemýšlel.“

„Aha.“

„A myslím, že musíme myslet na budoucnost.“

„Aha.“

„Umíš říct i něco jiného než ‚aha‘? Je to otravné.“

„Fajn, nerozčiluj se. Co myslíš tím ‚myslet na budoucnost‘?“

„No, to znamená pokročit dál, otočit list, však víš…“

„Ne, nevím.“

„Charlotte… myslím, že bychom měli požádat o rozvod.“

Krve by se ve mně nedořezal! Připadám si jako lvice, která chce vyskočit z klece. Naježím se.

„NIKDY, rozumíš? Nikdy nepodepíšu rozvodový papíry!“

Uvědomím si, že jsem asi mluvila trochu nahlas. Dokonce velice nahlas. Ve skutečnosti to byl křik, nebo dokonce ječení. Ve velkém obýváku se neozývá ani hlásek. Hledí na mě dvanáct párů očí. Nejprve v nich čtu překvapení a posléze zděšení.

„What! To mluvíš s taťkou, zlato?“ vyhrkne Jayson.

Začnu na něj gestikulovat. Ale Jayson zřejmě nechápe, že má mlčet. Naštěstí mi Aiša přispěchá na pomoc. Slyším, že mu jasně říká „Shut up“. Poslechne. Uf!

„Poslyš, Charlotte,“ pokračuje Max na druhém konci, „buď rozumná.“

„Já se nechci rozvést. ODMÍTÁM se rozvést. To snad není těžký pochopit!“

„Dobře, nejdřív se uklidníš, a pak si o tom promluvíme, jo?“

„Ne, nebudeme o tom mluvit. To nemůžeš udělat. Ne teď.“

Jsem přesvědčená víc než kdy jindy, že ho nenechám za sebe rozhodovat. Se svatbou jsme souhlasili oba. Takže oba také rozhodneme o rozvodu. A teď to není aktuální!

„Proč ne teď? Co to změní?“

„Proto!“

Na chvíli zaváhám. Řeknu mu to, nebo ne? Nechci, aby se to dozvěděl uprostřed hádky. To určitě není nejlepší způsob, jak ho získat zpátky. I když mám strašnou chuť, aby mu to vrtalo hlavou, mlčím.

Max si vzdychl a Justinovi kamarádi mě dál poslouchají. Dokonce ještě ztlumili hudbu.

„To budeš muset jít přes mrtvoly.“

„No jo, velká slova… Brzo ti zavolám. Dobrou noc, Charlotte.“

A okamžitě zavěsí. Ani mi neřekl, že mě miluje. Že mu chybím. Že by mě rád tiskl v náručí. A chtěl by se se mnou milovat celou noc.

Ne. Chce zlegalizovat naše odloučení. Definitivně náš svazek ukončit. To není možné! Tak to nemůže skončit! Dokud jsme ještě manželé, můžu mít pořád ještě naději, že spolu budeme znovu žít. Kde, kdy, jak? To nevím, ale je to jedna z možností. Zatímco když se rozvedeme…

Chvíli zůstanu bez hnutí s telefonem v ruce a snažím se vyhýbat pohledu na ostatní, aby neviděli, že mi po tvářích tečou slzy. Pak uslyším šeptání. „Poor honey…“, „Ukroj jí kousek čokoládovýho koláče…“, „Where is Ugo? She needs him…“, „Usnul… too much tequila.“

Jsem smutná, ale zároveň velice naštvaná. Jak už může Max pomýšlet na rozvod? Vždyť jsme od sebe teprve týden.

Nikdy jsem neřekla, že už s ním nebudu bydlet ve Francii. Vrátila jsem se do Quebeku, abych zahájila novou kariéru moderátorky. Mám smlouvu na tři měsíce. Pak bych se tam mohla vrátit. Proč ne? Nic mi v tom nezabrání! Proč tomu Max nevěří?

Vzpomínám si na jeho slova toho večera, kdy pochopil, že odjedu z Paříže. „Už se nevrátíš, protože po sezoně ti nabídnou něco jiného. A ty to vezmeš. Protože, Charlotte, v hloubi jsi stejně ambiciózní jako já.“ To je pravda. Strašně chci moderovat televizní vysílání. A v Paříži tenhle sen nebudu moct uskutečnit.

Ale teď se všechno změnilo. Vlastně možná všechno. V ten moment se rozhodnu, že to musím vědět. Jsem těhotná, nebo ne? Už je opravdu načase. Osuším si slzy, narovnám se a jdu rovnou k Aiše. Ale Jayson a jeho přátelé se na mě dívají tak soucitně, že mě nenechají jen tak projít.

„Oh, sweetie! Tell me it’s not true? Taťka se chce rozvést?“

Á, ten kluk mě rozčiluje! Taťka, taťka… Ani neví, o kom mluví. Jako kdybychom byli s taťkou dokonalá rodina!

„Poslyš, Jaysone, je od tebe milý, že si kvůli mně děláš starosti, ale jsem dost velká, abych…“

„Nedovolíš mu to, že ne?“ skočí mi do řeči.

„Ne, ale…“

„Hey guys!“ zavolá na své kamarády. „Charlotte potřebuje counseling. Jste pro, abysme jí doporučili tu naši?“

Přátelé rázně kývou hlavami. Jayson je očividně šéfem téhle zvláštní semknuté skupiny. Teď už trochu chápu, proč se s nimi Justin stýká. Tihle kluci mají rádi postižené, proto mě tak rychle přijali.

„Here’s what you gonna do,“ pokračuje Jayson. „Zavoláš Martine a ona ti pomůže, abys mu řekla pravdu.“

„Kdo to je?“

„Cože? Ty neznáš Martine?“

„Ne.“

„Hele, darling… tys neviděla v poslední době zprávy?“

„V Quebeku ne.“

„Of course! Bylas v Paříži. Fajn, Martine je slavná psychoterapeutka, co dělá rozhovory v televizi.“

„Aha, ano. Martine Lebœufová, už si vzpomínám. Nemá i svůj pořad v rádiu?“

„Jo, to je ona. A víš, zabývá se také ochranou týraných žen.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Nijak, jen jsem to řekl, abys viděla, jak je Martine big. Velice big.“

„Asi jo.“

„My k ní chodíme všichni, she’s gorgeous.“

„Vy k ní chodíte všichni zároveň?“

„Ale ne, zlato. Chodíme tam po dvou nebo sami.“

„A v čem mi může pomoct?“

„Dá ti plno rad, specializuje se na partnerský vztahy.“

To už jsem došla tak daleko, že potřebuju terapeutku na partnerské vztahy? Není to všechno trošičku uspěchané? Myslím, že Jayson si vzal můj případ příliš k srdci. A pak, kdo ví, Max možná změní názor.

„A když jdeš k ní do ordinace, můžeš se nechat zároveň hýčkat. Spolupracuje se spoustou lidí: masérem, trenérem jógy, akupunkturistou. Uvidíš, je to tam jako v ráji. Hlavně nesmíš vynechat masáž, zlato.“

„Fajn, možná později, Jaysone…“

„No, no, no… Now is the time, honey. Zavolám jí, jestli chceš.“

„Jen to ne. To je v pohodě, zařídím si to.“

„Good girl! Zítra ti pošlu její číslo. Oukej, sweetie?“

„Super. Díky, seš hodný.“

Fajn, tak mi nezbývá než se podřídit Jaysonovu rozmaru. Jestli si myslí, že zavolám jeho terapeutce, ať je jak chce slavná, musím si udělat těhotenský test!

***

„Už je to dlouho!“

„Uklidni se, Charlotte. Už to bude.“

Skláníme se s Aišou nad stolkem v Ugově neposkvrněné koupelně a upíráme zrak na růžovobílý proužek. Jsem strašně netrpělivá.

„Proč to tak dlouho trvá?“

„Píšou tam dvě minuty. Dej tomu čas. Čekáš už týden, pár vteřin navíc už to nezmění.“

Nakloním se ještě víc nad stolek a vidím uprostřed jednu čárku.

„Už to je, Aišo! Už to je! Je tam jedna čárka.“

„Jedna čárka znamená, že nejseš těhotná. Musí tam být dvě.“

„Jo, ale počkej, vypadá to, jako by tam byla i druhá čárka. Neeee!“

„Co? Nic nevidím.“

„Ale jo. Podívej se pořádně.“

„Ale ne, Charlotte, to není čárka, je to rozmazaný.“

„Jo, říkám ti, aby ses podívala pořádně.“

Naprosto psychicky vyčerpaná přistrčím proužek Aiše až pod nos.

„Hej, přestaň! Strkáš mi obličej do tvých čuránků!“

Odtáhnu ruku a ona se rychle postaví.

„Jejda! Promiň.“

Aiša jen vzdychne. Znovu pozoruju tu věc, která rozhodne o mé budoucnosti. Jasně tam vidím druhou čárku, ale není moc jasná.

„Aišo, ten test nefunguje. Ukazuje, že jsem napůl těhotná. Do prdele! To jsem si moc nepomohla.“

„Fajn, nepanikař. Mám ještě jeden.“

Vytáhne ho z kabelky a já po něm skočím. Digitální těhotenský test s odhadem délky těhotenství. Strhnu z něj obal.

„Tohle by mělo fungovat líp.“

Aiša odejde z koupelny, abych ho mohla provést. Nicméně ji poprosím, aby nikam nechodila a zůstala hned za dveřmi.

„Tak jo, můžeš dál,“ řeknu, když si obleču džíny.

A zase je tu čekání. Aiša pozoruje malé přesýpací hodiny, které blikají na testovací tyčince, a já kroužím malou místností. V hlavě mi víří bláznivé myšlenky.

Představuju si samu sebe s dítětem — samozřejmě dcerou —, jak spolu ochutnáváme makronky ve městě. Bude mít ráda ty barevné, pistáciové. A já se jí budu snažit vnutit jemnější a delikátnější karamelové se zrnkem soli.

Pak ji velmi brzy zasvětím do asijské, libanonské a švýcarské kuchyně. Nebude jako ostatní děti, které vyžadují špagety se sýrem ke každému jídlu. Ne. Ani se nedozví, že to existuje. Budu jí připravovat jarní rolky s krevetami a avokádem, domácí falafel, fondue z kvalitního sýra. A ona si bude pochutnávat.

V deseti letech bude mít svůj vlastní blog. Vystaví tam všechny naše domácí recepty. Lidé nás budou sledovat při práci v nádherné kuchyni, jak v naprostém souladu připravujeme lahůdky. Později jí nabídnu, aby se stala mojí společnicí v podniku, o němž sním, že si jednou otevřu: Lahůdkářství Charlotte. To je nádherný bojový plán! S takovou společnicí nebudu už nikdy potřebovat chlapa.

„Tak jo, myslím, že se můžeš uklidnit,“ řekne Aiša.

„Ano?“

Skloním se nad stolek. Tentokrát je zpráva jasná: nejsem těhotná. Jak to že ne? A co teda má znamenat to podělané třítýdenní zpoždění?

„Fajn,“ řeknu jen, protože nevím, co bych dodala.

Nejsem si totiž jistá, jaké pocity vlastně zažívám. Je to něco mezi úlevou, smutkem a nevěřícností.

„Seš si jistá, Aišo, že je to dobře? Přece jen je divný, že mám takový zpoždění.“

„Podle mě je to dost spolehlivý…“

„Můžeš mi říct, jak je možný, že jsem nedostala měsíčky?“

„To se stává, Charlotte. Musí to být stresem. Nebo hormony.“

„Jo, asi máš pravdu.“

„Co je, ty seš zklamaná?“

„No, ano i ne.“

„Poslyš, Charotte, takhle je to lepší. To víš moc dobře.“

„Jo, jo, já jen…“

Sklopím oči a nedokončím větu, protože se stydím Aiše přiznat, co se mi honilo hlavou. Na chvilku jsem už počítala s dcerou, kvůli níž bych zapomněla na své ambice. Vyplnila by můj život. Až tak, že už bych se nechtěla stát moderátorkou a spokojila bych se jen s prací, která by mě uživila.

Počítala jsem s ní také proto, že bude tak moc roztomilá, až se do ní můj manžel úplně zamiluje. A to nás znovu spojí. Ale žádat to všechno po dítěti je trochu příliš, ne? Zvlášť když ani neexistuje…

Znovu slyším v duchu Maxův hlas: „…pokročit dál… požádat o rozvod.“ Jestli si tohle doopravdy přeje, půjdu se poradit s nejlepší psycholožkou na světě, nenechám se od toho odradit. Musím to přijmout.

V této chvíli chápu, že můj nejkrásnější milostný příběh možná navždy skončil. Tady v téhle malé leskle šedé koupelničce s měkkými černými ručníky si uvědomím, že možná dožiju svůj život sama. Jsem zase na začátku.

Cítím na rameni Aišinu ruku. Zvednu hlavu a podívám se jí do očí. Tváří se starostlivě. Obejme mě a já se rozpláču jako puberťačka.

„To bude dobrý, holka, to bude dobrý,“ říká a něžně mě kolébá. „Ničeho se neboj.“

„A tak strašně spěchá… Rozvést se po týdenním odloučení… Už mě opravdu nemiluje.“

„Ale ne, víš… Mně se spíš zdá, že tak chce zapomenout.“

„Jo, ale já nechci, aby zapomněl… A já na něho taky nechci zapomenout.“

„Bude to nutný. A půjde to, uvidíš.“

„Jak bez něho budu žít? Toho nebudu nikdy schopná.“

„Pš, pš, pš.“

„A nechci být úplně sama. Už ne.“

„Nejseš úplně sama. Jsem tady já.“

Kamarádčina slova mě potěší. Je pravda, že je tady. A to úplně nejvíc od mého příjezdu. Jako by nám ty měsíce, kdy jsme žily daleko od sebe, chtěly naznačit, jak je naše přátelství, byť nedokonalé, přece jen pevné. Obzvlášť když jsem se v posledních měsících cítila tak sama.

„Myslíš, že se mi to podaří, Aišo?“

„Určitě, to je jasný! Dej tomu čas, nic víc.“

„Kolik času?“

„Nevím… Tolik, kolik bude potřeba. A budeš zaměstnaná vysíláním, nebudeš mít ani chvilku, abys na něho myslela. Uvidíš, věř mi.“

Osuším si slzy. Potřesu hlavou, abych zase přišla k sobě. Mrknu na sebe do zrcadla… Panebože! Katastrofa! Mé světlé vlasy by potřebovaly kartáč, zelené oči mám zarudlé od pláče a po tvářích mi tečou černé pramínky řasenky.

Stáhnu si vlasy do ohonu, rychle očistím obličej a rty si přetřu rtěnkou. Zhluboka se nadechnu a pokynu kamarádce, aby otevřela dveře. Zase jsem připravena čelit vnějšímu světu. Aiša poslechne. Z obýváku se ozývá rámus a smích mísící se s elektronickou hudbou.

„Kdyby mi radši nechali šampaňský! Už týden si kvůli neexistujícímu těhotenství odpírám pití! Jestli všecko vypili, ať si mě nepřejou. Čestný slovo Charlotte Lavigneový.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1