Co je nového

ve filmové vědě

Andrea

Slováková

Katalogizace v knize – Národní knihovna ČR

Slováková, Andrea, 1981-

Co je nového ve filmové vědě / Andrea Slováková. – 1. vydání. – Praha : Nová beseda, 2020. – 1 online zdroj. – (CJN ; 5)

České a anglické resumé

Obsahuje bibliografie, bibliografické odkazy a rejstřík

ISBN 978-80-88383-06-2 (online ; ePub)

* 791.32 * (048.8)

– filmová věda – 21. století

– monografie

791 – Film. Cirkus. Lidová zábava [3]

Kniha vychází díky podpoře

Státního fondu kinematografie.

Text © Andrea Slováková, 2017

Cover & layout © Belavenir, 2017

Photo © Karel Cudlín, 2017

© Nová beseda, 2020

ISBN 978-80-88383-06-2

Úvod

Věda o filmu zahrnuje historické a teoretické zkoumání i kritickou reflexi filmu, jeho institucionálního zázemí, estetiky a vnímání filmového díla. Akademický obor se v současnosti nejčastěji nazývá filmová studia (film studies) a vyvinul se z teoretického přístupu, který poprvé institucionálně ukotvila tzv. filmologie ve Francii na konci čtyřicátých let 20. století. Touha poznávat, popisovat i analyzovat film existovala od jeho vzniku na konci 19. století a první rozsáhlejší texty registrujeme od počátku 20. století. Jedním ze znaků vývoje oboru je rozvoj metodologií používaných v bádání; filmová studia se v tomto ohledu vyvíjela v druhé polovině 20. století mohutně, i když často přebírala – a dodnes přebírají – přístupy zkoumání z jiných, převážně humanitních a sociálních, oborů. Filmovou vědu tedy vnímáme jako soubor strategií poznání filmových děl a prostoru kinematografie jakožto množiny institucí a praktik umožňujících vznik a šíření audiovizuálních obsahů.

Vycházela jsem z příspěvků proslovených na filmovědných konferencích za poslední tři roky, z vyučovaných předmětů na oborech prestižních světových univerzit, článků v recenzovaných, populárních i industry (pro filmové profesionály) časopisech, ze sledování aktivit institucí, které se věnují podpoře kinematografie anebo bádání v jejím rámci či přilehlých oblastech, a návštěv filmových festivalů a událostí napříč kontinenty a samozřejmě i z knižní produkce zejména posledních pěti let.

Pohyby v oboru s důrazem na aktuální trendy by téměř každý filmový vědec zachytil jinak, i když je nesporné, že pohledy některých teoretiků jsou si vzájemně bližší. Žádnou z knih edice Co je nového? nelze číst jako vyčerpávající a kompletní přehled, a taky nelze předpokládat, že by byla napsána bez subjektivního výběru priorit či hierarchizace přístupů, myšlenkových rámců anebo objevů. Žasneme nad různorodými věcmi.

Moje pozice je předurčena třemi orientacemi: jako badatelka se zabývám především kognitivismem, neuroestetikou, festivalovými studii, dějinami a metodami dokumentárního filmu, profesně jsem kurátorkou dokumentárních a experimentálních filmů a zároveň jako praktička natáčím dokumentární a experimentální filmy. Subjektivita se promítá do mého výběru agendy, avšak její prezentace se opírá o zdroje anebo vychází ze zkušenosti či průzkumů aktuálních konferencí, časopisů, pracovišť nebo filmových událostí, což tomuto výběru na druhou stranu dodává snad i jistou všeobecnější platnost.

V této knize představuji primárně takové tendence přemýšlení o filmu, které mění náš náhled na vznik, roli či vnímání filmu, a to ve vztahu k technologickým proměnám audiovizuální krajiny, některým výrazným interdisciplinárním průnikům či filozofickým náhledům na film, přičemž se zaměřuji především na v nedávné době se objevující pohledy a posuny v těchto uvažováních.

Filmová studia – anebo filmová věda – neznamenají pouze kritické „ne/doporučování“ filmů či zkoumání historie kinematografie (různými způsoby). Znamenají také zkoumání toho, jak filmy působí, jak je diváci vnímají, jak díla vznikají a jak funguje infrastruktura kinematografie, jakou úlohu filmy hrají ve společnosti a jak se k nim vztahují rozličné profesní, sociální skupiny, co filmy znamenají, jak promlouvají, jaký je jejich jazyk, jaké jsou jejich vyjadřovací možnosti i co znamenají z filozofického pohledu, jaké nesou ideologické zátěže, jak reprezentují společenské, politické i estetické postoje.

V dějinách zkoumání filmu opakovaně dochází k hledání původních přístupů na úkor ukotvenosti v metodologiích převzatých z jiných oblastí. Ohnisky těchto snah byly například manifestační texty ruských montážníků definující originální koncepce tvorby či preskriptivní analýzy filmů, navazující na období striktně sociologického a psychologického zaměření ve filmologii, kdy rozbor slouží nejenom ke kritickému poznání a pochopení děl, ale i k pojmenování postupů a konceptů stylistické práce s filmovým médiem. Dále například pojem fotogenie jako výsostné vlastnosti filmu, ontologie obrazu popsaná francouzským teoretikem André Bazinem, sémiotika filmu zkoumající postupy označování specifické pro audiovizuální zobrazování, filmová naratologie zabývající se způsoby, podobami a prostředky filmového vyprávění, rozvoj různých druhů analýzy filmového díla a také formulace rozličných členění filmové produkce|1| – takováto hledání původního teoretického uchopení filmu, které by se neopíralo o jiné disciplíny, je jednou z výrazných snah filmových vědců minulosti i současnosti. Z nejnovějších pohybů v oboru vědění o filmu lze za tendenci vycházející především z postupů vlastních tvorbě a vnímání filmu považovat přístup tzv. artistic research, uměleckého výzkumu, či spíše výzkumu skrze umění, v našem případě audiovizuální dílo.

Do pole poznávání audiovize však samozřejmě i v současné době zasahují další vědy, jak výzkumnými metodami, tak vůbec nastolováním otázek a problémů ke zkoumání. Analýza publik a chování diváka, kterou otevřela kulturální studia v šedesátých letech 20. století, je momentálně aktuální například v kontextu ekonomických mechanismů v rámci kreativních průmyslů, ve zkoumání alternativních distribučních okruhů, jakými jsou festivaly či eventová distribuce, ale hraje roli také v aplikaci neurověd na výzkum vnímání filmu.

S otázkou vymezení oboru souvisí i hledání přístupu, jak psát historii filmu. Sumarizace dějin skrze velká jména tvůrců a kanonizaci vybraných děl či lineární pojetí „vývoje“ filmu prošly kritickou revizí směrem k pojetí sledujícímu výrobní podmínky, infrastrukturu, možnosti a podoby prezentace, podoby uvádění a vnímání audiovizuálních děl.

Kde se „děje“ filmová věda

Identitu oboru určují kromě předmětu zájmu a výzkumných otázek také metodologie k jejich zkoumání, existence a rozvoj kritické reflexe, systematické vzdělávání odborníků a inovace nástrojů k bádání, reflexi i vzdělání. Zájem kritiků a teoretiků umění o film můžeme vystopovat do dvacátých let 20. století, kdy významně přispěli do debaty, zda je film umění. První systematizovanou reflexí rozvíjenou na akademické půdě byla filmologie, která se konstituovala jako samostatná disciplína ve Francii po druhé světové válce a mezi své přístupy zahrnula aplikaci psychologie a sociologie. Zkoumání filmu si v šedesátých letech osvojilo sémiotiku, nauku o znacích a procesu označování (původně v jazyce a literatuře), pragmatický přístup, tedy výzkum publika a způsobů komunikace díla s divákem, či psychoanalýzu aplikovanou především na výklad filmu. Zájem o film byl v osmdesátých letech ovlivněn kulturálními studii, tedy vsazením objektů zájmu do společenských, historických a ideologických souvislostí. Výzkum filmového publika pak probíhal v rámci recepčních studií a adaptace sociologických přístupů. Vlivným proudem se stala naratologie, tedy zkoumání prostředků a působení rozličných způsobů filmového vyprávění, ideologické zkoumání filmu, zejména z feministických pozic, a kognitivismus jakožto identifikování a pojmenovávání poznávacích a emočních mechanismů při vnímání filmu. Další výrazná východiska nachází poznávání filmu v disciplíně estetiky a ve filozofii (či filozofiích, pokud je budeme vnímat více jako širší pole poznání než jako jednu ucelenou vědní disciplínu). Pod dnešním názvem film studies tak rozumíme akademický obor využívající interdisciplinární metodologie, rozvíjející historii, ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

Kde se „děje“ filmová věda