Carlo Bergmann

POSLEDNÍ

BEDUÍN

Mé karavany

za tajemstvím pouště

Malvern 2018

© Carlo Bergmann, 2001

Předmluva © Miroslav Bárta, 2018

Translation © Radana Studenovská, 2018

Map © Jana Štěpánová, 2018

© Jakub Hlaváček – Malvern, 2018

ISBN 978-80-7530-138-3

ISBN 978-80-7530-149-9 (ePUB)

ISBN 978-80-7530-150-5 (MOBI)

Obsah

Poslední beduín (Miroslav Bárta)

Úvod

Karavana ze severního Kordofánu do horního Egypta

(Zima 1982/83)

Na cestě ohnivým oceánem

(Expedice do Džebel Uweinát v zimě 1986/87)

Cesta hliněných džbánů

(Záhada Abú Ballás. Moje expedice na jaře 1999 a v zimě 1999/2000)

Poděkování

Fotografická příloha

Poslední beduín

(Miroslav Bárta)

Bergmannova kniha s názvem Poslední beduín vyšla na přelomu minulého a tohoto století. Již v době svého vzniku představovala naprosto neobvyklý, často až neuvěřitelný text, svědectví o životě jednoho z pouštních badatelů dnešních dní. O to neuvěřitelněji působí dnes, v roce 2018. Její titul totiž není nadsázkou či jakýmsi pouhým symbolem. Carlo je skutečně jedním z beduínů, který zná poušť, a především tu egyptskou, tzv. Západní poušť, jako nikdo jiný. Carlo se do pouště opakovaně vracel každoročně na několik měsíců prakticky po tři desetiletí. Nepohyboval se v ní autem, jako to dělá většina lidí, ale pěšky v doprovodu velbloudů s nákladem toho minima věcí, které člověk potřebuje, aby v nelítostné poušti přežil. Špatně spočítáte zásoby vody, a zemřete, dojde vám jídlo, zemřete, dostanete zápal slepého střeva nebo se zraníte, nejspíš zemřete… Tím spíše, pokud putujete sám. Egyptská Západní poušť je jedním z nejnádhernějších míst na světě. Skrývá mnohá tajemství, zrodila se v ní staroegyptská civilizace, dodnes je křižovatkou kultur a osudů. Umí být však také nesmírně krutá, neodpouští pýchu ani chyby. Když ji však poznáte, prokazujete jí úctu a naučíte se v ní číst, odmění vás na stovky způsobů.

S Carlem Bergmannem se známe roky. K našemu prvnímu setkání před mnoha lety došlo v souvislosti s výzkumy, které jsme prováděli v Západní poušti v oáze El-Héz. Carla tato oblast velice zajímala, protože představovala jednu z nástupních bran do skutečné hluboké Západní pouště. Mě zároveň fascinovaly objevy stop staroegyptské civilizace učiněné během jeho měsíce trvajících výprav. Pak už jsme se potkávali čím dál častěji, až nakonec Carlo přijal účast v jedné z našich expedic do Gilf Kebíru v roce 2011. Myslím, že pro všechny účastníky byla jeho přítomnost velkým zážitkem. Nikdo jiný – včetně našich domorodých beduínských průvodců – tuto oblast neznal tak dobře jako on. Naším hlavním cílem bylo ověřit, že teorie o původu dávné civilizace na Nilu v oblasti s jeskynními galeriemi v Jeskyni plavců a Jeskyni šelem u libyjsko-súdánských hranic je správná. Byly to tři týdny plné každodenního zkoumání nekonečných oblastí, kde před tisíci lety existoval život. Navštívili jsme desítky unikátních lokalit, němých svědků událostí, lidských osudů, strázní, nadějí i zklamání, které k nám najednou jako by hovořily. Člověk vždy znovu a znovu nabýval naléhavý pocit, že tyto příběhy ještě neskončily. A na večery strávené živými debatami u vyzdobených jeskyní, myslím, nikdo z účastníků do smrti nezapomene.

Knížka, kterou držíte v rukou, je skutečně jiná knížka, vlastně jediná svého druhu. To, co Carlo Bergmann dokázal, nemá obdoby. Jeho poznání, objevy a poznatky zásadně přispěly k tomu, co víme o lidech a kulturách, které Západní poušť obývaly, když ještě nebyla pouští, ale i o jejich cestách a karavanách poté, co se pouští postupně stávala a nakonec i stala. Nelítostným územím i rájem věčnosti, oblastí, kde čas přestává dávat smysl a kde prostor jako by ztrácel své hranice. Pro poznání nekonečna nemusíme nutně cestovat do vesmíru, stačí vydat se do skutečné pouště.

Věřím, že vás tato kniha nadchne. Je skutečným příběhem člověka, který se nevzdal, a díky tomu dospěl tam, kam došel jen málokdo. Carlo Bergmann umí nadchnout a inspirovat. Pro mě osobně je ztělesněním skutečného badatele – badatele, který je neustále na cestě, hledající, pokorný a nikdy se nevzdávající naděje na to, co teprve přijde.

Úvod

Bylo to v březnu 1979, když mě okouzlila poušť. Byl jsem právě se svou tehdejší přítelkyní na drahé dovolené za výhodnou cenu. Seděli jsme v letadle a nemohli jsme se dočkat týdenní plavby v Egyptě – na felúce z Luxoru do Asuánu. Za to jsme tehdy vysolili každý 299 marek. Potom, co jsme přeletěli Krétu a objevilo se severoafrické pobřeží, uviděl jsem poprvé poušť. Jako očarovaný jsem hleděl na matnou žluť, která se roztékala po zeměkouli, zpozoroval jsem na ní jemné čárkování cest, neviděl jsem ani jediné lidské sídlo. Tolik místa! Čím více z té monotónní dálavy jsem spatřoval, tím jsem byl nadšenější. Tato poušť nevypadala jako nehostinná pustina, nýbrž se mi jevila jako země, kterou dávno důvěrně znám. Jako by byla již odedávna mou vlastí.

Když jsme pak na lodi s mohutnou latinskou plachtou klouzali proti proudu kolem tichých polí, zdí z nepálených cihel a chrámů směrem na jih, byl jsem přemožen bezzvučností, která nás obklopovala, kterou jen tu a tam přerušovaly tiché, tlumené zvuky lidí. Ticho se slavnostně prostíralo nad velikým vodním tokem.

Mlčenlivá krajina kolem řeky a liduprázdná poušť – ani jedno se nehodilo k obrazu, který jsem si o Egyptě učinil. Něco takového jsem dosud nezažil a možná bych to býval úplně propásl. Protože kdyby ten zájezd nebyl býval tak výhodný, nikdy bych nebyl býval přišel na nápad letět do této země na Nilu. Egypt pro mě byl synonymem pro přelidnění, nečinnost, korupci a snobský turismus, který se spokojoval ve zvláštních enklávách prohlížením antických stavebních památek, vlastních pupků a výloh butiků. Z plachetnice jsem nic z toho nezahlédl; místo toho jsem pohlížel na život spjatý s půdou, spočívající v blahodárném ustrnutí, charakterizovaný dobou před průmyslovou revolucí, a na řeku v rozsáhlých úsecích zcela nedotčenou. Když loď přirazila ke břehu, vyšel jsem si do polí, viděl jsem vodní kola na zavlažování polí (sakíja), Archimédovy šrouby a vodní zdvihače (šadúf), pomocí nichž lidé i zvířata pouhou silou svých svalů přesouvali životně důležitou vláhu na pole – jako v biblických dobách. Rolníci dřepěli v jeteli a sekali srpem zeleň – jako by záleželo na každém jednotlivém stéble. Kromě oslího hýkání a volání muezzina ani jediný zvuk.

Z náhorních plošin jsem pátral pohledem přes tichou krajinu směrem k poušti, která byla sotva patrná. Že tu byla a jakou moc měla nad zeleným údolím, jsme zpozorovali, když se z výše od Idfu přihnala písečná bouře. Během hodiny díky ní pohasly barvy i obrysy a pokryla palmy, zahrady, pole i řeku prachem.

Nestudoval jsem podnikovou ekonomii ze zájmu, nýbrž z nutnosti vydělávat si na živobytí. Už během prvních semestrů jsem si všiml, že jsem skončil u špatného oboru. Rád bych přešel na filozofii, divadelní vědu a dějiny umění, ale přesně jsem nevěděl, k čemu by to bylo. Kvůli této bezradnosti se nezdálo záhodno studium přerušit. Hledal jsem klidné místo k sepsání své diplomové práce, našel jsem ho v jednom institutu, jehož vedoucí, habilitovaný chemik a promovaný podnikový ekonom, mi dal dost času. Nakonec jsem odevzdal svůj text na téma „Koheze a vnitřní stabilita lepidel na kovy“ a byl jsem odměněn známkou nula celá nula, v té době nejlepší na fakultě od konce války. Když byl vedoucí katedry emeritován a institut se přeorientoval na produktový marketing, napadlo mě, že jsem se vlastně nikdy nezajímal o produkty, nýbrž nanejvýš o věci. To je veliký rozdíl, a tak se moje disertace táhla mučivě dlouho. Mohl jsem to vzdát a nechat ji nedokončenou, ale přesto jsem to vydržel.

Po promoci následoval krátký pobyt v automobilovém průmyslu. Potom jsem si přečetl inzerát německé akademické výměnné služby, která hledala zájemce o zahraniční stipendium v Egyptě – na Americké univerzitě v Káhiře (AUC). Zatímco jsem přelétával text inzerátu podruhé, z mých vzpomínek zřetelně vystoupilo ticho u řeky a dálky pouště. Podal jsem žádost a byl jsem přijat.

Postgraduální studium bylo koncipováno pro diplomované inženýry a ekonomy, aby se němečtí akademikové připravili na pracovní úkoly v Orientu. Od absolventů AUC se očekávalo, že nastoupí proti mezinárodní konkurenci, budou přinášet zakázky pro německé hospodářství, a tím přispívat k blahu Spolkové republiky.

Ukázalo se, že univerzita AUC je školní družina pro děti z egyptské vyšší vrstvy. Přísně střežené studentstvo vedlo uprostřed všude kolem vládnoucí bídy privilegovanou existenci. A když se někdy mělo využít určitého problému ve vlastní zemi, pak se z toho stala, pod rouškou vědy, akce na pomoc rodné obci určitého docenta; například zavedení solární energie na pohon šicích strojů v jedné vesnici v deltě, která byla jako všechny osady v údolí Nilu již dlouhou dobu plně elektrifikovaná. O realizaci tohoto projektu v malé oáze, ležící daleko od veřejné sítě rozvádějící elektřinu, nikdo ani neuvažoval kvůli nedostatku osobních vztahů. Také moje známosti s bezbarvou, byrokratickou německou obchodní komunitou zavdávaly důvod k tomu, abych pochyboval o své profesní cestě. Místo klasické arabštiny jsem studoval hieroglyfy. Místo ekonomie ropného průmyslu jsem poslouchal Mafejeho přednášky o revoluční sociologii. Napsal jsem práci o technologickém transferu a spolu s jednou stipendistkou jsem byl poslán do druhého kola. Všichni ostatní už nechtěli zůstávat další rok v Káhiře a vrátili se do Německa.

Nebyl jsem jediný mezi kolegy, kdo pociťoval potřebu stáhnout se čas od času pryč z lidského mraveniště milionové metropole na Nilu, z věčného troubení a dopravních zácp. Většinou jsme si ve dvou sbalili batohy a putovali v poušti. Jeden knihovník z AUC mi daroval roztrhaný kus mapy Survey of Egypt, Dakhla 1: 500 000 – provisional issue, z roku 1935, na němž byla zakreslena téměř celá cesta přes písečné moře mezi Faráfrou a Dachlou. Pro mě a mého spolubydlícího Boba to byla první příležitost vyzkoušet tuto téměř 200 kilometrů dlouhou trasu. Po čtyřech dnech jsme došli zcela vyčerpaní do Faráfry. Tento úmorný pochod byl pro mě poučením. Dal jsem si předsevzetí, že se větších vzdáleností přes vyprahlou poušť odvážím jen s pomocí dopravních zvířat. Mít volná ramena, moci se rozhlížet a zůstat, jak dlouho chci; ne se jen bez rozmyslu hnát, abych došel živý do cíle – o tom všem jsem snil.

O vánočních prázdninách jsem podnikl cestu lodí, vlakem, autobusem a náklaďákem do Súdánu. V ruce jsem měl aktovku s podklady k anketě pro podnikatele týkající se průzkumu motivace a iniciativy, jakož i zjištění potenciálu ke zvyšování produktivity a odbytu; empirické statistické šetření, které jsem již prováděl v Jordánsku. Výsledky tohoto šetření měly poskytnout databázi pro delší pojednání v oblasti zahraničního marketingu.

Jestliže se zdá, že pouhý pohled na egyptský venkovský život přemisťuje pozorovatele zpět do jiného, předindustriálního světa, pak na venkově v západním Súdánu je konfrontován se způsobem života a s tradicemi, které se v minulých stoletích téměř nezměnily. Jen několik dní, a zcela mě pohltila archaičnost gest a zvyků. Když mě cesta zavedla k Nilu do Ed-Debby, na tamější trh s velbloudy a uviděl jsem, jak Kabábíšové[1] cválají se svými zvířaty na místo trhu – na rozdíl od Káhiry, kde se velbloudi přiváží náklaďáky nebo po železnici –, zasáhlo mě to jako blesk. Nechal jsem kufr stát a pokusil jsem se připojit k jednomu muži, který chtěl po neúspěšném prodeji zase se svými velbloudy táhnout pryč. Marně. Díval jsem se za tím člověkem, dokud se svými zvířaty nezmizel za horizontem. Dostal jsem tip, že to mám zkusit dál na západ. Ještě tentýž den jsem vyměnil svou aktovku za bič poháněčů velbloudů vyrobený z ocasu manty. Teprve následující zimu se mi však mělo podařit připojit se ke karavaně. Od té doby už mě poušť ani velbloudi nepustili.

Když jsem se po 32 dnů trvajícím pochodu se súdánskou karavanou (kterému se věnuje první kapitola) vrátil do Německa, měl jsem problémy s opětovným zařazením do stísněného, spořádaného života. Příliš rychle a bez následků se na mě řítilo příliš mnoho banálních dojmů. Pociťoval jsem prázdnotu. A všechny pokusy ji nějak vyplnit selhávaly. A potom jsem zpozoroval, že to, co se čistě náhodou odehrálo v Egyptě a v Súdánu, mě poutalo a lákalo. Někdy jsem chodíval brzy ráno do kolínské zoologické zahrady. V zadní části se nacházel výběh pro velbloudy jednohrbé. Protáhl jsem se zábranou, hladil jsem zvířata a mluvil jsem s nimi. Jednou mě tam načapal jejich ošetřovatel.

„Co tam děláte? Okamžitě odtamtud vylezte!“ uslyšel jsem ho nadávat, a když jsem neuposlechl jeho pokyn, brzy už stál vedle mě a jeho ruka mi tvrdě dopadla na rameno.

„Já mám taky velbloudy…“ zkoušel jsem se ospravedlnit, ale ten muž si mě šokovaně prohlížel a pak zakřičel:

„Vy máte asi o kolečko víc! Běžte domů a hlaďte si svýho plyšovýho medvídka!“

Chtěl jsem se vyhnout sběhu dalších lidí a odpověděl jsem:

„Prosím vás, mírněte se. Přece jsem se nevloupal do lví klece. Tadyti mě znají, protože… neboť…!“

Můj protějšek moji námitku umlčel zvýšeným hlasem.

„Vypadněte, jinak zavolám lapiduchy! Ti už vás přivedou k rozumu; i kdyby to mělo být injekcí. A pak rovnou do blázince!“

Tento ošetřovatel si protíral oči, když jsem se tam sotva o měsíc později objevil znovu s profesorem von Lehmannem, badatelem z bonnského muzea König, zkoumajícím šneky, a se svolením ředitele zoo jsem podržel dvouhrbého velblouda. Von Lehmann potřeboval fotku oka a řas zvířete pro svoji přednášku na berlínském kongresu o savcích.

Na dlouhém pochodu pouští jsem poznal něco, co mi dělalo radost a vyhovovalo mému vlastnímu tempu. Tam se poprvé naskytla alternativa k omezenému, v těsných kolejích uplývajícímu německému všednímu dni, vůči němuž jsem cítil stále větší odstup. Rozhodl jsem se rychle: přestěhoval jsem se do levného bytu, snížil jsem svoje životní náklady na to nejnutnější a odvrhl všechno zbytečné haraburdí, od životní pojistky až po smlouvu o stavebním spoření. Když jsem pak byl opět v Egyptě a měl jsem okolo sebe své velbloudy, věděl jsem, že jsem jednal správně. A i poušť, tato mrtvolně strnulá, na písek a kameny redukovaná krajina, pro mě měla jen jedno poselství: V této redukci, a nikoli v akumulaci spočívá svoboda. Věci, které hromadíme a o nichž se domníváme, že bychom se bez nich neobešli, nás totiž zatěžují a berou nám vítr z plachet.

V prvních letech jsem pobíhal a snažil jsem se prozkoumat dálky, měl jsem potěšení z nekonečného putování bez skutečného cíle (viz druhá kapitola). Jednou jsem šel se svou karavanou z horního Egypta přes Súdán do Čadu, od súdánské hranice jsem měl s sebou pouze mapu v měřítku 1 : 4 000 000. Na celé dlouhé trase ani jediná asfaltová silnice. Třebaže se mě občas zmocňovaly obavy, poušť i těch málo lidí, které jsem v jejích dálavách potkal, mi byli čím dál důvěrněji známí. Při navigaci jsem se spoléhal na kompas a hvězdy.

Jednou jsem se připojil ke karavaně a najednou nás přepadli; bylo to poprvé, co jsem byl vystavený přímé palbě z kalašnikova. Zdálo se, že bandité, z nichž jeden nebyl ani 15 metrů přede mnou, střílejí schválně kolem nás; přesto byli velbloudi na mé straně zasaženi do krku a do břicha. A co jsem dělal já? Smál jsem se a jinak jsem zachoval klidné nervy. Pak už jsem věděl, jak reaguji v extrémních situacích.

Zachovat klid; nekličkovat. Pomohlo mi to, i když jsem na jednom pěším pochodu téměř zemřel žízní. Během jednoho dlouhého a bolestného pobytu v nemocnici v důsledku přepadení jsem si přísahal, že jestli budu kdy schopen zase chodit, ze všeho nejdřív se vydám na pouť cestou svatého Antonína ke klášteru svatého Pavla v hornaté poušti na východ od Nilu. Ležel jsem v té chvíli na jednotce intenzivní péče, potom, co mě v létě 1996 v mém rodném domě, na našem dědičném statku u Lipska v noci u dveří zastavili tři maskovaní muži. Udeřili mě do čela železnou tyčí a napadli mě paralyzérem. Když už jsem byl dávno v bezvědomí, zlámali mi kosti basebalovou pálkou. V krátkém okamžiku, kdy jsem se vzpamatoval, jsem vnímal, jak jeden z nich s krátkými vlasy obarvenými na árijskou blond stál široce rozkročený nade mnou a dál do mě nemilosrdně mlátil. Zabijáci vytrhávali ze zdi police s knihami, převraceli skříně a zničili mi počítač. Než zmizeli, řekli naprosto srozumitelně: „Ty prase, když teď neumřeš, tak se odstěhuješ. Jinak si pro tebe přijdeme příště.“ Vyhánění na německý způsob; scénář tak jako dřív, vyzkoušený na statisících při pogromech na židy; chráněný kulisami z nenápadného přitakání násilí a maloměšťáctví, které se dívá stranou.

Konec ukázky