ZDENĚK NEUBAUER

HLEDÁNÍ SPOLEČNÉHO SVĚTA

Úvahy o filosofii a proměnách vědění

K vydání připravili

Lucie Nováková, Tomáš Hermann a Jakub Hlaváček

MALVERN 2017

Publikace vychází s podporou Katedry filosofie a dějin přírodních věd Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy v rámci vnitrouniverzitního projektu Příroda a kultura (UNCE 204004).

Recenzoval: Doc. Mgr. Karel Stibral, Ph.D.

© Zdeněk Neubauer, 2016

© Jakub Hlaváček – Malvern, 2017

Illustration © Federico Díaz, 2017

Epilogue © Petr Piťha, Ivan M. Havel, Václav Cílek, Stanislav Komárek, Zdeněk Kratochvíl, Tomáš Daněk a Martin Palouš, 2017

ISBN 978-80-7530-071-3

ISBN 978-80-7530-123-9 EPUB

ISBN 978-80-7530-124-6 MOBI

Obsah

Chiliasmus a eschatologie aneb partnerství s přírodou

Filosofie jako svědectví o zjevení bytí v symbolu

Obrana spekulace

O poslání filosofie

Místo člověka v kosmu

Pád totality a konec vědeckého světonázoru

Gaia – návrat bohyně

Postmoderna jako renesance

Holo, eko, trans – předpony nového věku

Myslet tvar

Kosmologický rámec astrologie

Fyzika a lidská mysl

Útěk do ráje aneb O virtuální realitě

Ekoprostor

Tvar a místo – ontologická inverze

O časové povaze přirozenosti

Soukromníkovo přemítání o komplexitě

Lékaři, pomoz si sám

Potulné rytířství Zdeňka Neubauera

Měli jsme možnost zastavit se a myslet

Malá autobiografie

Příloha

Vzdělání místo ideologie

O poslání Katedry filosofie a metodologie přírodních věd na PřF UK

Rozloučení

Zemřel Zdeněk Neubauer (Stanislav Komárek)

Filosof poutník (Ivan M. Havel)

Pokus o upřímný nekrolog (Zdeněk Kratochvíl)

Zdeněk už tu není (Martin Palouš)

Smrt prorokova (Tomáš Daněk)

Neubauerova filosofická družina (Václav Cílek)

Requiem za Prof. RNDr. et PhDr. Zdeňka Neubauera (Petr Piťha)

Ediční komentář

Výběrová literatura

Rejstřík jmen

Summary

Obrazová příloha

„Hledání pravdy [...] je napjato mezi dvěma póly: na jedné straně jsem vázán osobní situací, na druhé straně hledím vystihnout bytí. Na jedné straně je na mně, abych cosi odhalil, cosi, co odhalit nepřísluší nikomu jinému než právě mně; má-li moje existence nějaký smysl, není-li marná, pak mám určité postavení v bytí a toto postavení mne vyzývá, abych položil otázku, kterou za mne nemůže položit nikdo jiný; přitom již v samé stísněnosti mého postavení, v omezenosti mých informací, mých setkání, mé četby se rýsuje konečnost mého povolání k pravdě. A přesto, hledat pravdu na druhé straně znamená, že chci říci něco, co je platné pro všechny, co vyrůstá na půdě mé situace jako cosi universálního; nechci nic vymýšlet, říkat, co se mi zlíbí, chci říkat, co jest. Z hloubi své situace hledím být vázán bytím. Nechť se bytí myslí ve mně – to je můj slib pravdy. Tak je hledání pravdy napjato mezi ‚konečností‘ mého tázání a ‚otevřeností‘ bytí.“

— Paul Ricœur, Ľ histoire de la philosophie et ľ unité du vrai

(Ricœur, P.: „Dějiny filosofie a jednota pravdy.“ Přel. F. Karfík, in: Kritický sborník V, 3, 1985, č. 3. Citováno z: Neubauer, Z.: Smysl a svět. Vize 97, Praha 2001, s. 15.)

„Ve snu, v posledním jitřním snu stál jsem dnes na předhoří, – mimo svět, a v ruce jsem držel váhu a vážil jsem svět.“

— Friedrich Nietzsche, Tak pravil Zarathustra

(Nietzsche, F.: Tak pravil Zarathustra. Mánes, Praha 1914; s. 183.)

1972

Chiliasmus a eschatologie aneb partnerství s přírodou

Člověk se začal považovat za jediného nositele smyslu, rozumnosti, tvůrčí aktivity. Vše ostatní – vesmír, svět a veškerou přírodu, tedy i vlastní tělo – prohlašuje za slepý chaos náhody a nutnosti. Příroda nemá hodnotu ani smysl a nelze se proti ní provinit.

Cítíme se ohroženi. Na jedné straně vidíme, jak základní kulturní a duchovní hodnoty, politické výdobytky staletí, ba i obyčejná lidská slušnost berou zasvé. Na druhé straně nás zavaluje děs z toho, že zvyšující se vyčerpávání přírodních zdrojů, devastace přírody a populační exploze přivedly lidstvo na pokraj ekologické katastrofy v planetárním měřítku. Tváří v tvář takovým skutečnostem se ovšem zdá duchovní ohrožení člověka něčím druhořadým. Nicméně si všichni uvědomujeme, že do procesu přeměny světa v poušť, zrychlujícího se znečišťování řek a moří a bezohledného hubení vší flory a fauny nemůžeme jako bezmocní jedinci vůbec zasáhnout. Tato bezmocnost nás nutí orientovat se na problémy ohrožení duchovního, usilovat alespoň o obranu člověka v jeho lidství, tj. o přežití lidských hodnot. Činíme tak studiem, diskusemi, psaním a přitom bolestně pociťujeme, že místo činů se zabýváme neplodným intelektualismem, provozujeme pouhou filosofii...

Tento postoj není podle mého názoru oprávněný. Tvrdím jednak, že ohrožení kultury a ohrožení přírody nelze od sebe oddělovat. Nikoliv pouze proto, že ekologická katastrofa povede k zániku lidstva: kultura a příroda spolu souvisejí mnohem radikálněji. Klíčem k tomuto náhledu je právě smysl člověka, jehož nepřítomnost dnes tak bolestně prožíváme. Hledáme-li dnes člověka s lucernou v přelidněném světě, je to proto, že právě vztah k tomuto smyslu se vytratil. Tato ztráta bývá označována jako ‚smrt Boha‘, ‚odcizení‘, nihilismus aj.; vystupuje v podobě ohrožení vědeckými vynálezy, v podobě totalitních režimů, v podobě terorismu. Ztráta vztahu k smyslu znamená ztrátu důvěry ke světu, k životu, k budoucnosti. Nejvlastnějším projevem této situace je právě zpustošení duše a přírody. Tvrdím dále, že záchranu lze očekávat především uvnitř radikální změny našeho vztahu k jsoucnu, k přírodě. Tedy právě na poli myšlení, oné ‚pouhé filosofie‘!

Pocit ohrožení, jeho naléhavost, všeobecné sdílení hrůzy z blížícího se konce nese všechny tradiční rysy chiliasmu. Objevují se ‚klasická‘ znamení na nebi i na zemi. Přírodní katastrofy, konstelace hvězd, komety, věštby a náboženská hnutí rostou jak houby po dešti; povstávají mnozí lživí proroci, osa světového dění opět prochází Jeruzalémem. Ale i statistické doklady a všechna ta různá vyhodnocení, předkládaná vědeckou futurologií či prognostikou, jsou věštbami v tradičním slova smyslu. Přesvědčivost a nahlédnutelnost vědeckých podkladů a dat se zakládá na matematickém pochopení jsoucna, které nevědomky přijímáme jako samozřejmé; také věštecké postupy a techniky v minulosti však vycházely z takového pochopení světa, jež bylo vlastní jejich době; počítač nahradil augurovu hůl. Tím ovšem nikterak nechci brát současné obavy z konce světa na lehkou váhu; beru naopak vážně chiliastická hnutí minulá a kladu je do souvislosti se stejně vážně chápaným chiliasmem dneška.

Brát něco vážně znamená chápat se toho jako něčeho smysluplného. Pokouším se proto vidět současný chiliasmus v eschatologické perspektivě. ‚Eschatologii‘ (teologickou nauku o věcech posledních) se snažím pochopit původně, etymologicky jako LOGOS KATA TA ESCHATA, tedy smysluplnou řeč naší vrženosti v krajnost, tj. in extrema (jak lze nejnáležitěji přeložit výraz TA ESCHATA v této souvislosti). Eschatologie zde pro nás znamená vážnou konfrontaci s koncem světa, s koncem historie, s prožitkem času bez budoucnosti. Chiliasmus se tak v eschatologické perspektivě nejeví ani jako směšné, neopodstatněné obavy, ani jako nesmyslná, bezvýchodná tragédie, která lidstvo buď náhodou (tj. nešťastnou souhrou historických okolností), nebo zákonitě (tj. fatálně) postihla. Eschatologicky viděno je konfrontace s koncem světa podstatnou dimenzí skutečnosti a lidského vztahu k ní, podobně jako je smrtelnost, vlastní individuální konečnost, podstatnou dimenzí člověka. A stejně tak, jako uvědomování si vlastní smrtelnosti nevystupuje v průběhu lidského života vždy stejně citelně, tak také konečnost světa je prožívána s plnou naléhavostí zvláště v oněch různých chiliastických obdobích historie, ačkoliv tato bytostná konečnost náleží k celým dějinám.

To, že se konečnost lidstva ohlašuje v období totální, absolutní, extrémní (eschatologické) situace jako blížící se konec světa (a nikoliv jen jako nebezpečí vymření lidí nebo zániku civilizace), to samo již poukazuje na podstatnou sounáležitost člověka a světa jako celku, jak ji zde předpokládáme. V eschatologické perspektivě není konečnost pouze katastrofou; je především posledním soudem, tedy nejvyšším soudem (KRISIS), bez vyšší, tj. do budoucna relegovatelné instance. Tváří v tvář poslednímu soudu již neexistuje žádné ‚ono se uvidí‘, ‚nějak to dopadne‘ a také žádný ‚zájem pokroku‘ či ‚šťastné budoucnosti‘, žádné vyšší pravdy ideologií nebo tradic, na které by bylo možno přenést naši zodpovědnost. Zde není kam se obrátit, člověk je podstatně zodpovědný, lidstvo se zodpovídá: skládá účty jako celek i každý sám za sebe: „Quid sum miser tunc dicturus? Quem patronum rogaturus…“.[1] Proto právě dnes, v době, která k chiliastickým obdobím dějin náleží, vystupuje do popředí otázka po smyslu člověka a po trvalých hodnotách. Smysl, o který přitom jde, je to, co se musí vykázat ze sebe, a to zde a nyní. Hledat smysl člověka znamená tázat se, jakou hodnotu člověk, každý z nás, vytváří, nese a žije, jaké je jeho poslání a jak je mu práv. Nelze vycházet z toho, že existují nějaké specificky lidské hodnoty (a myslet tím hodnoty člověka nebo pro člověka), které je třeba zastávat, hlásat nebo chránit, a přemýšlet, zda a jak přežijí. Případně je teprve (pro vlastní pohodlí) ‚hledat‘ a ‚vytvářet‘. Na to všechno je totiž už pozdě: In extremis člověk žádnou hodnotu nemá a nepřežije. Eschatologie je smysluplná řeč o konci světa, kterou usilujeme o jeho pochopení, tj. vědomou konfrontaci – před-stavování. Konec světa však nelze pochopit zevnitř světa, tj. pomocí vnitrosvětských pojmů a konstrukcí. Nevystačíme si s rozumováním, musíme vidět. Vidět lze pomocí archetypálních obrazů – symbolů. (Jazykem moderní filosofie to lze vyjádřit také tak, že nesmíme uvažovat v kategoriích o jsoucnech, nýbrž máme se vztahovat k bytí pomocí existenciálů; podle této filosofie je lidská existence to, co trčí ze světa pouze výskytových jsoucen.) Nabízejí se nám – a zbývají – právě ony zcela tradiční symboly Posledního soudu, totiž: HŘÍCH, PÁD, POKÁNÍ, SPÁSA. Tyto symboly – v mytologických obdobích zasuté teologickými interpretacemi, v pokrokových obdobích pak zasuté zapomněním – mohou nám dnes zprostředkovat pochopení posledních, extrémních situací v jejich smyslu, tj. v tom, o čem vypovídají a v tom, kam ukazují. Takovým smyslem ovšem nejsou žádné vnitrosvětské příčiny ani žádný lidský cíl. Ona různá ohrožení člověka a přírody nejsou totiž zlem samotným, ale znameními (SÉMEIA), tj. výzvami k obrácení (v tom smyslu, v jakém Písmo chápe politické katastrofy Izraele).

Hřích: Tvrdím, ve shodě s křesťanskou tradicí, že kořenem všech těch mnohých strašlivých hříchů moderního lidstva je hřích prapůvodní, kosmický, totiž luciferiánství. ‚Lucifer‘ znamená světlonoš (lat. lucem fero). Jako luciferiánství lze označit onen určující postoj novověkého člověka ke světu, který sám sebe – zcela obdobně – označil jako ‚osvícenství‘. (Tento postoj souvisí se známým tzv. obratem k subjektu v novověké filosofii od Descarta k německému idealismu i za něj.) Výrazem tohoto postoje je novověká věda a ‚vědecký názor na svět‘. Člověk – přesněji lidské vědomí – se začal považovat za jediného nositele smyslu, rozumnosti, tvůrčí aktivity. Vše ostatní – vesmír, svět a veškerou přírodu, tedy i vlastní tělo – prohlašuje novověký člověk za slepý chaos náhody a nutnosti, za shluky hmoty pasivně pohybované vnějšími silami vzájemného působení podle fyzikálně-chemických zákonů: jsoucno je tak beze zbytku matematicky, kvantitativně popsatelné (lhostejno zda deterministicky nebo statisticky), takže i Život je pouhým projevem mechanických sil: rostliny a zvířata, mozek i srdce jsou stroje. Jsoucno o sobě neví, pouze člověk ví o jsoucnu: lidské vědomí se tak prohlašuje za jediný subjekt (sub-iaceo = ležím pod, tedy za podstatu, za to, co má podle tradiční filosofie zdroj vlastního pohybu a přeměny samo v sobě), za jedinou pochodeň světla uvědomování sebe sama a porozumění ostatnímu jsoucnu, za zdroj světla v temnu slepého a bezcílného víření hmoty časem a prostorem. Subjekt se dokonce snaží přivlastnit i tento čas a prostor a prohlásit je za pouhé formy lidského nazírání; věda se pak pokouší rozpustit i hmotu do rovnic silových polí a vln; a uvažuje-li novověký člověk o Bohu, pak jako o absolutním duchu – jakémsi vyšším antropoidním vědomí. Rozumnost, krása, mravnost začaly být považovány za specificky lidské atributy nebo konvence: příroda podle toho hodnotu a smysl nemá a nezná – proti přírodě se prý nelze provinit. Věda se v novověku prohlašuje za absolutní a jediné poznání toho, co skutečně jest, redukujíc bohatství skutečnosti na předem daná racionální schémata: kritériem pravdivosti vědeckého poznání je úspěšnost v manipulaci, ovládání dějů. Příroda a svět se tak stávají pasivním materiálem bezohledné exploatace (odtud ‚materialismus‘ jako světový názor!): člověk bydlí na světě tak, že jej ničí a libovolně přeměňuje podle svých okamžitých sobeckých potřeb a krátkozrakých představ o tom, jak by svět měl vypadat, s naprostým nezájmem porozumět tomu, jak svět vypadá, a nevůlí a úctou se v něm zabydlet.

Také veškerý humanismus je výrazem tohoto hříšného postoje ke skutečnosti: vychází z představy výjimečnosti a svrchovanosti člověka jako jakési ‚nejvyšší hodnoty‘, ‚účelu o sobě‘ atd. ... Zneuznání vlastní podmíněnosti, odvozenosti, závislosti (tradičně: stvořenosti – Kreatürlichkeit), to už je specificky lidský, historický, tedy ‚dědičný‘ hřích, jehož možnost je luciferiánskou vzpourou založena. Člověk začíná o sobě prohlašovat, buď že vznikl náhodou, nebo že sám sebe stvořil (odtud ‚podíl práce na polidštění opice‘); za svou existenci tedy nikomu nevděčí a ani nezodpovídá. Odtud odmítnutí poslušnosti (tj. příslušnosti v slyšení a porozumění), odtud nárok sám ze sebe vidět, co je dobré a zlé, jak nám to líčí třetí kapitola knihy Genesis.

Pád – vyhnání z ráje: Člověk se zabsolutnil vůči světu a přírodě upřel veškerý smysl a hodnotu: svět se mu tím stal něčím podstatně cizím, nelidským, ohrožujícím, nesmyslným. Člověk se prohlásil za jediné sídlo vědomí, za zdroj světla rozumu: stal se tak jen jiskřičkou v nekonečné prázdnotě a pustotě mrazivých propastí vesmíru (napříč kterým se zoufale dnes pokouší svým zářením navázat kontakt s ‚mimozemskými civilizacemi‘). Člověk si přisvojil vládu nad světem: tak jsoucno redukoval na pouhé objekty, tedy překážky (obiaceo) své zvůle. Ne náhodou definuje klasická fysika hmotu jako ‚intercii‘, tj. tolik co ‚pasivní vzdorovitost‘! Člověk si přisoudil absolutní, vše pronikající (‚vědecké‘) poznání: svět přestal považovat za Tajemství (Geheimnis), a svět mu proto už přestal být domovem (Heim), stal se ‚unheimlich‘. Tuto doléhající, pronikavou Unheimlichkeit světa rozhodně neztlumí, oddělí-li se od přírody betonem, klimatizací, umělými hmotami a sdělovacími prostředky. Lidské já se zabsolutnilo, ztotožnilo se s úzkým ostrůvkem vědomé racionality (cogito – sum); vědomí tak ztratilo kontakt s celkovostí, bohatstvím a hloubkou duševna; nejen vnější svět a světlo, ale i vnitřní svět, psychično se lidskému subjektu staly cizím, ‚tím druhým‘, od ‚já‘ odlišným, něčím, co suverenitu našeho vědomí ohrožuje jako temné nevědomí pudů, komplexů, iracionality a slepých vášní. (Komplex ‚nevědomé psychiky‘ – ignorovaný a potlačovaný – propuká pak často na povrch v podobě neuróz a šílenství, individuálních i společenských.) Člověk se stal sám sobě ‚unheimlich‘ tak jako svět, který ho obklopuje. Zabsolutněné lidské já vložilo svoji důvěru pouze ve vlastní, neochvějné racionální jistoty: člověk byl raněn slepotou; smysly se mu paradoxně staly nepřekonatelnou překážkou mezi subjektem a pravou skutečností – ‚objektivní realitou o sobě‘. Člověk se již nedívá, jak svět a bytosti, které v něm žijí, vypadají, nenaslouchá, nechutná, nevdechuje – zkušenost nahradil pokusnictvím. Člověk se prohlásil za jedinou svobodnou bytost uprostřed přírodního bytí spoutaného řetězy železné zákonitosti kauzálních nexů; lidská vůle, protože se odmítla řídit kritérii zakoušené zkušenosti, se stala zvůlí, ničím se neřídící a konfrontující se s nesmyslem kladoucím odpor – tj. s manipulovatelnými objekty. Jedině novověký člověk díky vědě ví, jak se to ve skutečnosti má, jak si to má zařídit a co je správné; minulost se mu zdá chaotickou, předvědeckou iracionalitou a tápáním – člověk se zřekl jejího dědictví a ztratil tak bohatství a jistotu tradice. Člověk uvědoměle, racionálně bere osud do svých rukou: budoucnost se mu změnila v plánovaný projekt přítomnosti, člověk ztratil očekávání a naději. Člověk je jediný tvůrce hodnot: vyrábí je v potu tváře vlastní prací, kterou považuje za zvěčnění sebe sama: proto již nepřijímá darů Nebe a plodů štědré Země-živitelky – zbyla mu pouze ‚živočišná a rostlinná výroba‘ doplňovaná syntetickými náhražkami.

Protože se vědomí definovalo jako schopnost sebereflexe a v reflexi se vše stává objektem, vede luciferiánská vzpoura ve svých důsledcích k sebezničení ducha: nejen lidská tělesnost, vydaná na pospas hygienickým předpisům a správkárnám lékařské vědy, ale i vědomí se stává sobě samému objektem: stává se pro vědu výrazem ‚vyšší nervové činnosti‘, tj. mechanického, tedy manipulovatelného procesu. Ve světle absolutnosti vlastního ducha se zvěčněný člověk marně snaží dovolávat privilegia humanity, v jehož jménu zrušil svůj vztah důvěry a lásky ke Skutečnosti, ztratil partnerství s přírodou a domovské právo ve světě; zničení přírody a vznik totalitních režimů jsou totiž důsledkem téže luciferiánské vzpoury, pouze jinou, vnější stránkou vyhnání z ráje.

Pokání (METANOIA): Znamená změnu myšlení a postoje, znamená obrácení a návrat. Ten je pro člověka stále možný a otevřený; vždyť vzpoura novověkého člověka proti jsoucnu neznamená, že jsoucnem přestal být. Člověk – na rozdíl od čistého ducha – nemůže padnout totálně: je stále ještě tělem, duší, přírodou. Návrat ale předpokládá uznání, že jsme zhřešili, selhali, provinili se na svém poslání, zmařili svou příležitost, nedostáli svému smyslu; jako vinaři z biblického podobenství jsme se zmocnili všeho toho, co nám bylo pouze svěřeno. Spásy nedojdeme, změníme-li pouze způsob manipulace se jsoucnem: budeme-li lépe propočítávat ekologické faktory či racionálněji využívat přírodních zdrojů za účelem zachování životních podmínek a ‚přírodního bohatství‘ pro nás! Nevzdáme-li se zcela tohoto sobecky kořistnického, hokynářsky utilitárního postoje, pak všechny snahy lidstva o záchranu světa budou stejně beznadějné jako pokusy polidšťovat totalitní režimy liberalistickými reformami. Pokání neznamená napravovat omyly, nýbrž vzít na sebe vinu; znamená uznání naší závislosti na nebi a zemi, naší příslušnosti k přírodě. Je třeba pochopit, že si z vlastních sil nepomůžeme, že se sami nezachráníme. To neznamená resignaci, ale právě naopak víru v záchranu v trpělivém naslouchání a očekávání. Tato víra by měla vyplynout z náhledu, že svět sám je rozumný a hodnotný, že příroda sama je tvůrčí a moudrá, že jí nevládnou mechanismy, ale krása, dobro, účel, vědomí, svoboda a všechny ty dimenze smyslu, na kterých se účastníme tím, že je sdílíme a poznáváme, a ne tím, že jsme jejich výlučnými nositeli. Z této změny myšlení, z této pokory ducha, kterou zde označujeme jako ‚pokání‘, může jedině vyrůstat naše naděje, že jsoucno pomůže sobě i nám, necháme-li prostor jeho svébytné iniciativě a budeme-li mu nápomocni. Toto obrácení se k světu v důvěře a partnerství si vyžádá od nás jiný způsob poznání, než jakým je současná věda: musí to být poznání, které je snahou po porozumění celku Skutečnosti, které je setkáním, sdílením smyslu, službou pozorovanému. To je též smysl biblického poslání člověka k vládě: jako pastýřství a vzdělávání v lásce a zodpovědnosti.

Konec ukázky