DANIELA HODROVÁ

Trýznivé město

Malvern 2017

© Daniela Hodrová, 2017

© Jakub Hlaváček – Malvern, 2017

ISBN 978-80-7530-082-9

ISBN 978-80-7530-127-7 (ePUB)

ISBN 978-80-7530-128-4 (MOBI)

Obsah

Podobojí

Kukly

Théta

Podobojí

OKNO DĚTSKÉHO POKOJE

Alice Davidovičová by si nikdy nepomyslela, že okno jejího dětského pokoje visí tak nízko nad Olšanským hřbitovem, že tělo tu vzdálenost urazí ani ne za dvě vteřiny.

V komoře jako by někdo tichounce naříkal. Alice tam vstupuje a vidí: u stolu sedí babička a tečou jí slzy. Na stole je prostřen šábesový ubrus. Možná si z něho jednou někdo nechá ušít šaty, šábesové šaty, napadne Alici.

— Babičko, proč pláčeš? ptá se Alice a babička Davidovičová ukáže do kouta: Nevidíš, dědeček loupe cibuli. — Ale vždyť dědeček… — Šš, babička Davidovičová dává prst před ústa. Dědeček Davidovič, který v koutě loupe cibuli, jako by Alicinu námitku vyslechl až do konce, se suše zasměje. Alice chápe, že se provinila, ačkoliv až do chvíle, kdy vstoupila do komory, věděla zcela jistě, že dědeček umřel před třemi měsíci, dobře si pamatovala, jak se jednoho dne vrátil od paní Soškové, u které už mnoho let zůstával. Dědeček se vrátil do komory umřít, tělo měl celé polámané, jak ho na Hagiboru Němci natahovali na skřipec a lámali kolem. A pak už se nemohl hýbat a babička o něho pečovala jako o malé dítě. Každé ráno, když ho oblékala, jí dědeček vyhrožoval, že půjde zase k paní Soškové, ale potom vždycky zmlkl a zůstal sedět, kde ho babička posadila, až do večera, jen chvílemi se suše smál, smál se, i když ho pak svlékala a ukládala do postele. A tím smíchem jako by dědeček Davidovič chtěl říct: A stejně to máš marné, půjdu zase k paní Soškové, tobě natruc půjdu. Ale nikam nešel, protože se paní Soškové styděl, když byl takhle zubožený — a pak, ledaže by tam došel po čtyřech.

Alice nevěděla, jak by svá slova zamluvila, a tak se zeptala babičky Davidovičové, proč má dnes prostřený šábesový ubrus. A babička se velice podivila: Copak jsi zapomněla, děvenko, že dnes přijde Pavel Santner požádat dědečka o tvou ruku? Tu cibuli přinesl přece on, když se tu ráno stavil. Byl rád, když jsme mu řekli, že už je ti trochu líp.

Alice Davidovičová nevěděla, co to babičku napadlo, to o Pavlu Santnerovi a o cibuli. Pavel Santner byl sice opravdu její nápadník, ale před dvěma týdny odjel s transportem. A i kdyby tu snad byl, sotva by jim přinesl cibuli. A proč by také přišel požádat o ruku dědečka, když dědeček je přece… Krom toho si Alice nebyla jista, jestli si ji chce Pavel Santner vzít, nebyl z těch, kteří by mysleli na ženění, nemyslel na to ani tehdy, když Alici před odjezdem držel v náručí, přála si to ona, ne on, protože on už byl myšlenkami někde úplně jinde. A když se pak za ním Alice dívala, jak odchází podél Olšanského hřbitova, dívala se za ním z okna dětského pokoje, z okna svého osmnáctiletého pokoje, ani k ní nepozvedl oči.

Babička Davidovičová se v komoře znovu dala do tichého nářku, ani to nebyl pláč, možná to byla šábesová modlitba. Alice Davidovičová za sebou opatrně zavřela dveře. Přemýšlela, zda si má vzít na sebe své divadelní šaty, nebo má-li být nahá, když přijde Pavel Santner. Asi se vrátil, když přinesl babičce Davidovičové cibuli, asi přijde určitě, když babička Davidovičová prostřela šábesový ubrus a když dědeček Davidovič vstal z mrtvých. Asi přijde doopravdy požádat o její ruku, i když je to všechno velmi zvláštní.

Rozhodla se nakonec pro šaty, bílý límeček se trochu pomačkal, jak šaty dlouho visely ve skříni, protože byla válka a Alice přestala chodit do divadla, ale nezbýval už čas límeček přežehlit, Pavel Santner mohl přijít každou chvíli. Trochu se ho teď styděla, po tom, co se mezi nimi stalo naposledy, nevěděla ani, jestli mu to působilo potěšení, jestli se mu vůbec líbila, není nijak hezká, a až bude stará, bude ošklivá jako babička Davidovičová. Pavel Santner to nejspíš ví, a proto možná vůbec nepřijde požádat dědečka Davidoviče o její ruku, nejspíš si to rozmyslel, řekl si, že Alice Davidovičová nestojí za víc než za tu cibuli a možná ani za tu ne, možná ani za tu.

Už se setmělo a cesta podél Olšanského hřbitova je stále pustá, nikdo po ní nepřichází. A babička Davidovičová v komoře už ztichla, asi si položila hlavu na šábesový ubrus a usnula, protože jí bylo to čekání dlouhé. A kdyby tam Alice nyní vstoupila, dědeček Davidovič by tam už nebyl. — Neříkej, babičko, že odešel světlíkem. A také po cibuli by tam nebylo ani stopy, protože cibuli už dávno neměli, to jen babička Davidovičová o ní včera mluvila, jak ráda by z ní Alici uvařila polévku, ta že by jí určitě udělala dobře, jen kdyby aspoň hlavička byla, aspoň hlavička.

Frau Hergesell si z ubrusu nechala ušít šaty. Ostatně Frau Hergesell nevěděla, že je to ubrus šábesový a že ho babička Davidovičová dala na stůl v den, kdy Alice Davidovičová si na sebe po dlouhé době oblékla divadelní šaty a letěla vstříc Pavlu Santnerovi z okna svého dětského pokoje. Frau Hergesell věděla jen to, že v bytě před nimi bydlela židovská rodina a že někdo z té rodiny skočil z okna den před tím, než měli nastoupit do transportu. Frau Hergesell by na to dávno zapomněla, kdyby tu stále necítila cibulový pach, marně se ho snažila vyvětrat. Často si stěžovala Herr Hergesellovi, soudnímu úředníku, když vedle sebe leželi v pokoji, jehož okna vedla na Olšanský hřbitov. — Je tu cítit pořád, pach po cibuli. Herr Hergesell jí pokaždé vysvětlil, že ten pach drží v sobě nábytek a zdi. — Copak jedli samou cibuli?

Když pak po válce v Jeně Frau Hergesell vzpomínala na pražská léta, vybavoval se jí ten vtíravý cibulový pach. Vezla si ho s sebou i tenkrát, když narychlo opouštěla Prahu. Dokonce ho cítila na rameni svého staršího syna Rudiho, jak si o něj opírala hlavu. I její syn byl načichlý židovskou cibulí jako ten nábytek, i její syn.

KOMORA

Jsem komora, komora zmrtvýchvstání. Mé jediné okno — okýnko je slepé a nevede do tohoto světa. Když se otevře, padá dovnitř staletý prach, prach cizích snů a životů, pokrývá oprýskaný stůl, na kterém složila hlavu babička Davidovičová. A po ní na tom stole složila hlavu služka Cyrila a po ní služka Anežka s hrbem a po ní služka Mařenka z vesnice Karhule pod Blaníkem… Nechte maličkých přijíti ke mně. Jsem komora prznitelů venkovských husiček, jsem komora tetelících se zlodějíčků a onanujících mladíčků, jsem komora sebevrahů a komora snílků. Patřím všem, kteří do mne vstupují a třísní mě svým tajným hříchem, svou trapnou neřestí. Ty všechny bez rozdílu přijímám do své sešlé náruče, tisknu je k svému hermafroditnímu tělu, neboť jsem ve svém stáří ztratila půvaby ženskosti, můj pramen ženství dávno vyschl. Jsem pustina. Můj živel je světlíkový prach, ukládající se v mých útrobách až do té doby, kdy dojde k novému vrásnění země. Jsem tím, co ze mne učiní moji návštěvníci, přicházejí mě oblažit jako zestárlou děvku jen ve chvílích své bezmoci a úzkosti. Jsem paměť snů, vršených v prachu u mých nohou a měnících se v prach, a jiných snů z prachu povstávajících. A pták, jenž spí u stropu hlavou dolů, se tehdy probouzí a přelétá, pleská křídly o stěny, o okýnko do světlíku, o tvář dítěte svítící v polotmě. A jindy se mění v myš, či spíše v krysu.

Je to krysa Komornice, anebo pták Komorník, který se Vojtěchovi a Divišovi úslužně uklání, a přitom vlají v průvanu šosy jeho ptačího fraku? Je to ptakokrysa. A když děti potají vejdou do komory se zbytky svačiny, nevědí nikdy, jestli tam najdou krysu nebo ptáka. Anebo je to vždycky obojí? Obojživelný duch komory, ptakokrysa, která se zrodila ze směsi prachu, hadříků, srsti ze starých kožíšků, útržků papíru a oživujícího slova. A byla ptakokrysa. Zajisté bylo nezbytné, aby se všechny tyto složky spojily za zvláštních, neopakovatelných okolností, snad v den, kdy světlíkem dopadl dovnitř nějaký sluneční paprsek (takových dní bylo v roce málo, byly-li vůbec nějaké) — na zlomek času, jenž postačil, aby se naplnil zázrak oživení hmoty. Přišel na svět duch komory s podobou krysy a ptáka, alespoň těm se podobal v dětské představivosti. Žil a tučněl, neboť ruka maličkých byla štědrá. Bláhovost domnívat se, že takový obojetný tvor se živí jenom prachem, když z prachu vzešel. Chce svůj denní příděl, žádá svůj chléb — Komorník střídu, Komornice kůrku. Lísá se ke svým živitelům, k jejich nohám a tvářím, ometá je šosy komornického fraku a piští a šustí. Anebo je to větýrek, který se prodírá škvírou pod okýnkem? Když totiž vstoupí služka Cyrila nebo Jan Paskal, nebo jeho choť Nora Paskalová, duch jako by se rázem vypařil, schová se do světlíku a tam čeká, čeká, dokud nebude vzduch čistý.

Služka Cyrila z dětských řečí vyrozumí, že v komoře je myš, a nastraží přes noc pastičku. Cyrila totiž neví, že ať už je to pták nebo krysa, Komorník nebo Komornice, jinak než z dětské ruky nejí. A tak v pastičce druhého dne nalezne Cyrila jen chuchvalec prachu, nebylo-li to peříčko nebo pár vyškubnutých chlupů z toho komornického zvířátka s dvojí přirozeností. A kdyby děti měly ponětí o převtělování duší, musely by si pomyslet, že v komoře přebývá duch dědečka Davidoviče a babičky Davidovičové. Když jim z ruky zobe chléb, je duch zabrán do teskného vzpomínání a do teskných snů. A když v komoře osamí, je z něho zase jen zvetšelý hadřík nebo chomáč prachu navátého světlíkem času.

BARTOLOMĚJSKÁ NOC

Blažej Pascal? — Nikterak, Jan Paskal, pastor Paskal, českobratrský fráterníček. S oním velkým Francouzem, jehož mysl se rozpjala mezi dvěma propastmi a který sepsal Traktát o prázdnu, zřejmě neměl pranic společného, leda to luteránství, jak se o jeho víře později vyjadřovala paní Nora. Pastor Paskal se pokládal za potomka starého hugenotského rodu, který byl nucen opustit Francii po Bartolomějské noci. Ale proč nepřizná rovnou, odkdy teprve se za něho pokládal? Když se svého času Jan Paskal probíral v matrikách, nalezl v Podkrkonoší celou řadu Paskalů a Paškalů, kteří však už asi na noc hrůzy zapomněli, neboť tkali celý život plátno. Po jednom z nich se dokonce v kterémsi městečku jmenuje ulice, Jan Paskal pak řekl ulička, taková šikmá, říká se jí Paškalka, vede prý ke hřbitovu a šněruje cestu mezi domky, jako by přebrala. Má jméno po jednom knězi, také českém bratru, toho je Velebnost ochotna přijmout do příbuzenstva, toho ano, zatímco o podkrkonošských tkalcích se příliš nešíří, protože by to byla voda na mlýn paní Nory. Ta totiž od jisté doby na tuhle paskalovskou legendu nevěří a tvrdí, že Paskal je nejspíš docela obyčejné české jméno, které si někdo změnil, protože se nechtěl jmenovat Packal nebo třeba Paškál. Buď jak buď, Janu Paskalovi se tohle jméno při jeho poslání hodilo, pastor s ním byl spokojen. Uspokojení z něho mu kalilo jen pomyšlení, že služka Cyrila se ráda přeříkávala, budiž té bytosti odpuštěno, protože u Paskalů dlouho nepobyla, postupně scházela a scházela, až z ní zbyl jen věchýtek, takový chomáček hadříků, a i ten se pak v komoře někam ztratil, i ten.

Pro Jana Paskala byla komora jeho Bartolomějskou nocí. Byla bartolomějskou komorou, v níž ho dva katolíci svlékali z protestantské kůže. A když se pak ocitl rozpjatý mezi dvěma královskými stahovači, mezi dvěma bartolomějskými stahovači, mezi panem Sanglier a panem Mortier (byla to první francouzská jména, která mu při té představě přišla na mysl), připadal si hrabě Jean de Pascal (není špatné mít šlechtický původ) jako později onen slavný Blažej Pascal z Port-Royalu mezi svými dvěma nicotami.

Co se dělo dále v bartolomějské komoře, je zahaleno její staletou tmou, vysvítá z ní jen to, že si hrabě Jean de Pascal kůži nějakým zázrakem zachoval a pospíšil s ní pak daleko od královsky prostřené tabule a krvavého hodokvasu, aby se kdesi v podhůří ukryl v zapadlé české vísce a přivedl tam na svět potomky s děvečkou od krav, potomky bez titulu, snující své životy jako bourci morušoví.

VŮNĚ KAJNA

Pastor Jan Paskal zapírá své rodiče. Nehodí se k jeho evangelické legendě. Jan Paskal totiž neumí dost dobře vysvětlit, kterak se stalo, že se podkrkonošští tkalci ocitli v Budějovicích. Tuší, že tu v minulosti byla nějaká vzpoura, útěk jednoho bource morušového, kterého omrzelo soukat od rána do večera plátno. Jakub Paskal uteče z domova a vyučí se krejčím. Ale pak mu poplete hlavu jakási Markéta od kočovné divadelní společnosti a vezme ho s sebou na pouť po vlastech českých. Bourec Paskal hraje krále Leara a zplodí syna, který je pokřtěn Jan. Přijde světová válka, společnost se rozpadne. Rodina se usadí v Budějovicích, v podkrovním bytě. Jakub Paskal se vrátí ke svému řemeslu.

Když prší, zvoní malému Janovi Paskalovi střecha nad hlavou, zní to jako andělské zvonění. A za stěnou je Kajn. Jan je přesvědčen, že Kajn je jejich nájemník. Nikdy ho neviděl, ale co chvíli slyší, jak s ním otec nebo matka mluví. — Tak co, Kajne, jak se ti líbí nový kabát? Kajn je otcův tovaryš, myslí si Jan Paskal. Tovaryš bydlí vedle v přístěnku, tam, kde visí staré divadelní kostýmy a kabáty, které přešívá mistr Paskal. Také Kajn asi hrál divadlo, protože když jezdí mistr Paskal za aprovizací, chodí si paní Markéta ke Kajnovi zavzpomínat na staré časy. Přemýšlí tam také o slovech věštby — Hora si tě odnese, Hora. Nedávají doposud žádný smysl jako slova o lesu v Macbethovi. Vyřkl je flašinetář Kozel na budějovickém dvorku.

Vždycky když se paní Markéta vrací od Kajna, zavane k Janovi zvláštní vůně. Kajnův příbytek musí být tou vůní přímo prosycen. Přes den Jan slýchá otce, jak Kajnovi nad šitím něco vypráví, ale Kajn pořád mlčí. Asi je němý, myslí si Jan, je němý jako Kozel, co hraje na flašinet na jejich dvorku a za polévku předpovídá lidem budoucnost. Ale jen tehdy, když mistr Paskal není doma, protože mistr Paskal nemá tyhle kozlí bludy rád. Jenže Kozel aspoň huhlá, i když mu nikdo skoro nerozumí, ale Kajn mlčí jako ryba.

Jednou je Jan Paskal sám doma. Kabáty, které visí po všech koutech a také nad jeho postýlkou jako baldachýn, se probudí k životu. Rukávy ožijí a kabáty se začnou mezi sebou dorozumívat. Janu Paskalovi je trochu úzko. Zaťuká na stěnu: Kajne, jsi tam? Žádná odpověď. Jan tluče čím dál silněji, ale za stěnou je pořád ticho. Copak spí Kajn jako dřevo? Leda že by mu zakázali s Janem mluvit. Kabáty vztahují po Janovi prázdné rukávy.

Jan vstane a jde vedle. Hned ode dveří ho ovane Kajnova vůně. Nejdřív nikoho nevidí. Musí odhrnout spoustu všelijakých oděvů, také krále Leara. Za nimi, až docela u stěny, která je tu pod střechou sešikmená, stojí Kajn. Tváří se, jako by spal, ale oči má otevřené. A vlasy, diví se Jan, má dočista bílé a vzadu spletené v copánek. — Kajne. Ale Kajn dál předstírá, že spí. A tu si Jan Paskal povšimne, že Kajn má na sobě kabát, který mistru Paskalovi včera přinesl střelec od pluku barona Fröhlicha, aby na něm přešil zlaté knoflíky. Tak takhle je to, pomyslí si Jan Paskal. Proto předstírá, že spí. Kajn si tady potají obléká cizí kabáty.

Jidášek Paskal na Kajna druhý den žaluje. Mistr Paskal a paní Markéta se smějí. Kajn za stěnou se asi také směje, ale tiše, takže ho neslyší. Jan Paskal nemá Kajna od té doby rád a bojí se, že ani Kajn nemá Jana rád, protože na něj žaloval, i když už ví, že Kajn je jenom krejčovský panák a nic víc.

KAJN

Jsem Kajn, dřevěný Kajn, krejčovský panák. Stojím v přístěnku až docela nahoře, tam, kde se střecha sešikmuje. Když prší, zvoní mi střecha nad hlavou a zní to jako andělské zvonění. Když se nad Budějovicemi strhne lijavec, zní to jako bubnování k poslednímu soudu. V takových chvílích se mne zmocňuje strach, aby si mne nespletli s Kainem, co zabil Ábela.

— Tak co, Kajne, jak se ti líbí tvůj nový kabát? Mistr Paskal odstoupí, aby si na mně mohl kabát lépe prohlédnout. Jenže co nevidět přijde nějaký pán nebo kmán a kabát mi svléknou a pán si ho odnese. Jen paní Markéta, když je náhodou u toho, mne polituje: Tak už ti, Kajne, zase berou kabát. Mistr Paskal si dávno povšiml, jaké city k paní Markétě chovám, tropí si žerty z mých rozpaků, když před ním stojím ve své dřevěné nahotě, jen s tím bílým copánkem na hlavě.

Jsem Kajn, ale hned jsem ten a hned onen, dnes soudce a zítra střelec a pozítří třeba kněz, jak se mistru Paskalovi zlíbí. A dokonce jsem prachobyčejný zloděj, který se navléká do cizích kabátů. To ten Jidášek Paskal, to ten na mě žaloval. Právě mám na sobě kabát střelce z pluku barona Fröhlicha, sluší mi a paní Markétě se v něm náramně líbím. Co chvíli se sem vkrade, stojí opodál, pak přistoupí blíž a někdy mne i zlehka pohladí. — Proč nejsi ten střelec, Kajne? Hladí mne a ani necítí, jak mi pod kabátem bije dřevěné srdce vzrušením. Proč jen nejsem střelec?

A jednou odpoledne vejde sám střelec, zrovna doma nikdo není, jen paní Markéta a já, Kajn, jenže já jako bych pro ně nebyl víc než vzduch. Střelec mi svléká kabát, ale já se bráním, nechci tu stát nahý před paní Markétou a ani před tím střelcem tu nechci tak stát. A ona mu ještě pomáhá a rozepíná knoflíky. A střelci potom neujde, jak jsem bez kabátu směšný, ještě mi schválně posune copánek do očí. A já vidím, že se paní Markétě jeho žert ani moc nelíbí, jako by najednou trochu posmutněla, jako by se najednou před něčím zarazila. Ale střelec ji v tu chvíli sevře, až paní Markéta leknutím vykřikne. A pak jí ten střelec začne něco povídat, že má v Kutné Hoře tři domy, a paní Markéta střelci na slovo věří. A toho odpoledne odjede paní Markéta se střelcem do Kutné Hory. A tímto způsobem se naplní slova kozlí věštby, tímto způsobem.

KOZLÍ ZNAMENÍ

Podle předpovědi, kterou pronesl flašinetář Kozel na budějovickém dvorku, nastává v roce 1914 království Boží na zemi, Kristus se ujímá vlády a svádí poslední boj s Antikristem. Podle kozlí věštby už brzy přijde konec světa a spaseni budou jen vyvolení se znamením na čele. Mistr Paskal nevěří kozlím bludům, nevěří jim ani poté, co si paní Markétu jednoho dne doopravdy odnese Hora. — Špatně jsi mi ji hlídal, Kajne. Mistr Paskal volá dolů, zdali je s Kozlem na dvorku Kristus, nepomáhá-li mu točit klikou, a pošle na dvorek po Janovi polévku. Jeden talíř pro Kozla, jeden pro Krista. Mistr Paskal je štědrý, ale Kozel se druhého talíře netkne.

Jan Paskal drží talíř s polévkou a říká Kozlovi: Máme doma dřevěného Kajna. Kozel odloží lžíci a podívá se přísně na Jana: Kain zabil Ábela, stojí psáno. Klaníte se modlám jako pohani. Ale Jan se směje, protože už ví, že Kajn znamená německy žádný a že ho tak otec pojmenoval schválně, jelikož Kajn vypadá, jako by byl, a přitom není, anebo jako že není, a přitom je. Jan Paskal však nemá Kajna rád, proto o něm promluvil před Kozlem. A Kozel to vycítí a pokaždé, když je s ním Jan na dvorku sám, našeptává mu: Zabij Kajna, konec světa je blízko. Jen si ho dobře prohlédni, na čele má znamení zatracení.

Jan Paskal Kajna prohlíží. Pouhým okem nevidí nic, ale když Kajnovi sáhne na čelo, nahmatá tam protáhlý hrbolek, dřevo jako by v tom místě puklo, čelo se vprostřed rozestupuje. (Po letech spatří stejnou puklinu na čele Nory Paskalové a vzpomene na kozlí znamení.)

Děti si na dvorku rozdělají ohníček, svatojanský ohníček. Anebo je to hranice pro kacíře? A aby jim ten ohníček lépe hořel, přinese jim seminarista Jan Paskal Kajna. Ted už může, když pohřbil otce, teď už ano. Děti Kajnovi nasadí na hlavu čepici z novin, jakou mívají malíři pokojů. — Když, Kajne, odvoláš, vezmem tě na milost. Ach, Kajne, proč jsi neodvolal, mohl jsi teď být v komoře a povídat si s dědečkem a babičkou Davidovičovými. Bylo by jim tam s tebou veseleji. Plameny už Kajnovi olizují nohy. A když plamen dosáhne až k čelu, zdá se seminaristovi Janovi, jak z pukliny odlétá Kajnova duše, takový bílý chumáček. A děti volají: Babí léto. A honí chumáček po dvoře.

Kajn dohořívá na paskalovské hranici, nahoru stoupá z ohně jeho zvláštní vůně, v okamžiku smrti jako by ještě zesílila. Podkrovní byt je té Kajnovy vůně plný, vůně sevře seminaristu Paskala jako Hora paní Markétu, je to už dvanáct let, co si ji odnesla. Bláhový je Jan Paskal, když se domnívá, že se takto vůně zbaví. Netuší, že oheň osvobodí duši uvězněnou v dřevu. Duše stoupá k oknu, Jan Paskal ji vdechne, má ji v sobě, nadýchl se Kajna, on sám je teď Kajn, ten prokletý z kozlí věštby, ten se znamením, které si hmatá na čele.

CHLÉB A KÁVA

Každý pátek chodí seminaristé od svaté Anny do Ústavu hluchoněmých na Mariánské náměstí. Každý pátek tam konají skutky milosrdenství. Každý pátek káží hluchoněmým slovo Boží, ti z nich, kteří už mají vyšší svěcení. Ti ostatní se teprve učí křesťanské pokoře, ti ostatní myjí hluchoněmým každý pátek nohy. A potom se všichni společně shromáždí v jídelně Ústavu hluchoněmých a svačí — bílou kávu a bílý chléb. Bílou kávu a bílý chléb roznáší Anna Houbová, sirotek, Anna Houbová tančí s chlebem a kávou po jídelně páchnoucí zapraženou polévkou, kterou měli hluchoněmí k obědu. Tonzury se pod úsměvem Anny Houbové sklánějí ke stolu: Averte, Domine, oculos meos… Odvrať oči mé od Anny Houbové, ó, Pane, modlí se nad bílou kávou a nad bílým chlebem. A když seminaristé jedí chléb a zapíjejí jej kávou, zdá se jim, že přijímají tělo a krev svaté Anny Houbové.

V Ústavu hluchoněmých dožívá také starý flašinetář Kozel, věštec Kozel, ale pramen jeho moudrosti tady vyschl, Kozel už netočí klikou ani nepředpovídá budoucnost, umlklo v něm jeho kozlí království. Když mu seminarista Jan Paskal myje nohy, má pocit, že ho Kozel poznává. A jako by se Kozel na Jana pro něco zlobil, schválně cáká nohama ve škopíku, až mýdlová voda Paskalovi vystřikuje do očí. Kozel totiž ví, že i když mu Jan Paskal myje každý pátek nohy, i když mu Jan Paskal přenechá každý pátek polovinu svého bílého chleba a polovinu své bílé kávy, stejně není dost pokorný a zbožný, jeho mysl není dost čistá. Kozel ví, že Jan Paskal i nyní, když mu myje nohy, myslí na Annu Houbovou, a ví také, že si ji už brzo odvede a Ústav hluchoněmých osiří.

A když se jednoho dne seminaristé na vycházce po městě Budějovicích rozprchnou páteru spiritualis, spěchá Jan Paskal k soutoku Malše s Vltavou, kde na něj čeká Anna Houbová. Anniným šátkem si zakryje kolárek a vodí se s Annou Houbovou podél řeky a vodí se s ní po Ostrově, jde s ní ulicí Piaristickou a ulicí Kanovnickou a projde s Annou Houbovou i ulicí Divadelní. Jen ulici Kněžské, kde je seminář, se Jan Paskal vyhýbá.

Anna Houbová voní kávou a chlebem a Jan Paskal tu vůni vdechuje a touží po těle Anny Houbové. A to je pravý důvod, proč si Paskal vymyslí, že přestoupí na víru podobojí, teď ještě je to možné, teď ještě ano. A ožení se s hluchoněmou Annou Houbovou, v jejímž klíně už roste Vojtěch Paskal. Co na tom, že ho vypověděli od svaté Anny, když může den co den držet v náručí Annu Houbovou, mlčenlivou Annu, vonící chlebem a kávou?

A pak spolu cestují do Hradce, Anna je už před slehnutím, každý pohyb jí činí potíže. A Jan Paskal, který ji podpírá, má na krku rýžku po kolárku, docela nepatrnou, ale v Lutherově ústavu nebude ta rýžka nikomu vadit, v Lutherově ústavu ne. Jakýpak by mohl být Jan Paskal katolický kněz, když je jeho rod plný evangelických předků? A dokonce tvrdí, že tu byl i jistý Jean de Pascal, hugenot, který o Bartolomějské noci prchl z Paříže. V Paskalových žilách koluje hugenotská krev. Co na tom, že ji rozproudila teprve Anna Houbová?

A ještě po letech, kdy z hluchoněmé Anny je dávno prach a popel a Nora Paskalová vychovává dorůstajícího Vojtěcha, pokaždé, když pastor Paskal udílí svátost oltářní, podává věřícím tělo a krev Páně (nikdy přitom neopomene utřít kalich ubrouskem), vzpomene na jiné přijímání, na chléb a kávu Anny Houbové.

KOLÁČKY

Doktor Kožíšek ví dobře, že se za altánkem schovává matka jeho dcery, a není mu to příjemné. I když jsou teď rozvedení, jeho nelibost k Nořině matce nesahá tak daleko, aby ani na okamžik nesnesl její přítomnost. Stejně co chvíli zašustí její šaty. A pak je tu také její stín, jenž se s nadcházejícím večerem dlouží. Pořád je tu ten věčný pocit viny, který mu Nořina matka dává najevo, cítí ho v tom stínu i v tom šustění. Doktor Kožíšek by neměl nic proti tomu, kdyby tu teď seděla v altánku vedle Nory a poslouchala o pruritu (svědění) a o „bludném kruhu“, jenž vzniká při drbání.

Je tam stále, když Kožíšek mluví o purpuře, i později, když přechází na psoriázu a ichtyózu, a také potom, když se pokouší Noře vysvětlit proces rohovění — keratinizace. Kožíšek hodlal zavést řeč ještě na lepru (na fakultě ji vždycky začínal slovy: Ve středověku se pod názvem malomocenství skrývala řada kožních nemocí, které soudobá medicína rozlišuje…), ale stín tam tkví pořád, čím dál delší, a doktora Kožíška pojednou přejde chuť mluvit o svém oblíbeném tématu, zvedne se, políbí na čelo dceru Noru a odchází babylonskou pěšinkou, na jeho počest čerstvě posypanou bílým pískem. A jak tak kráčí s hlavou sklopenou k zemi, aby se jeho pohled nesetkal s očima stínu, připadne mu, že to není písek, ale mouka, kterou matka jeho dcery Nory pěšinku schválně posypala, aby to bylo jako němá výčitka, jako němá připomínka jeho provinění.

Konec ukázky