Daniela Hodrová

Točité věty

MALVERN 2015

Kniha vychází s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

© Daniela Hodrová, 2015

© Malvern, 2015

ISBN 978-80-7530-003-4

ISBN 978-80-7530-037-9 (ePUB)

Obsah

V LESE

KRAJINA S MLÝNEM A HRADEM

ZNOVU V LESE

Bohunce a Adrieně

V LESE

Posadila jsem malou Smrtku, loutku z hračkářství na Václavském náměstí, která poté, co sehrála svou roli v Thétě, vězela po léta v Karlově váze z těžkého skla a čas od času se pokoušela hladkou stěnu jícnu zlézt, na jeviště loutkového divadla hned v týž den, kdy mi ho z Archy přivezli. Bylo to krátce před Vánocemi, snad dokonce v týž den, kdy ke mně až z Ameriky přicestovala obrovská Jungova Červená kniha, pošťačka ji od výtahu s klením táhla v nepromokavém pytli, podobném tomu, ve kterém citipati, sluhové Jámovi, oblečení v oranžových kombinézách, odnášeli a pak sváželi Karla výtahem, byl pozdní večer, první máj. Archa vyvrhla divadlo na břeh bytu na náměstí Jiřího z Poděbrad po řadě desetiletí v zuboženém stavu, s poškozenými, zpola sedřenými obrázky z portálu, z Kašpárkovy tváře, na níž měl úsměv od ucha k uchu, v ústech se bělal oblouček zubů, zbyla bílá skvrna, draka, s nímž se potýká rytíř, se zkáza kupodivu netkla, vyvázl bez sebemenšího škrábnutí, ačkoli do něj už před mnoha lety hrdina zabodl kopí, možná vícekrát, dávno ztracena je tmavomodrá oponka, kterou mi připomínala ta druhá, jež večer zprudka padala na Ostrovech blažených, stojky, ke kterým se připevňovaly kulisy kovovými sponkami, nedrží v otvorech, kymácejí se jako stěžně na lodi za bouře, vypadá to, že patřily k jinému divadlu. Kulisy, ačkoli budou brzo stoleté, se však zachovaly takřka neporušené. Kulisu lesa jsem zvolila bez zaváhání, vybavil se mi les pod Blaníkem, ve kterém se každé léto odehrávalo další dějství mé proměny z dítěte v dospělou bytost, loutka odpočívá v lese znavena zápasem nebo dlouhým pobytem ve váze, kde si nemohla lehnout ani sednout, natáhnout údy, je obluzena lesním vzduchem, tak omamným, jako by se ani nenalézala v českém hvozdu, ale někde v jihoamerické džungli, kdesi u hotýlku Costa Verde, kde dosud umírá básník, kterého v Noci s leguánem hraje můj otec, když loutka vstane, potácí se, jako by přebrala. Její velkou sestru trudí, že k sestřičce z kouta nedohlédne, zato já ji dobře vidím, když ležím na pravém boku, nalézá se právě ve výši mých očí, v zimě, dokud neroztáhnu zlatý závěs a neobjeví se kulisa náměstí s obludným chrámem v popředí, na forbíně se starým akátem, lomícím před balkonem holými větvemi, strom, který byl patrně zasazen v době, kdy se chrám i náš dům stavěly, dosud neporazili a na náměstí ještě nezačali hloubit obří jámu pro podzemní parkoviště. V předchozích měsících tonulo divadlo po ránu ve tmě, ale teď na jaře, jež po dlouhé a těžké zimě před několika dny zprudka udeřilo, vidím loutku už v ranním příšeří, obklopují ji předměty, které jsem jí do kouta snesla, abych ji zabavila, piniovou šišku z cesty do Říma a miniaturní pohárek, na jehož původ si nevzpomínám, za nocí si s nimi pohrává nebo svádí boj, ráno věci nacházím jinde, ale ona zaujímá stále touž polohu vsedě, s hlavou nachýlenou k levému rameni, levá strana, sinister, je na Západě pokládána za stranu neblahou, temnou a nevědomou, satanskou, při selekci na rampě byli odsouzení do plynu posíláni vlevo, někdy má hlavu bojovně vztyčenou, já nespím! volá, jako volávala babička, když jsme si povídaly a hlava jí klesla, sotva jsem se dotkla jejího ramene, probrala se. Také Bohunka někdy usnula, když jsem jí četla z Vyvolávání, při poslechu jiných knih se jí to nestávalo, román byl tenkrát ještě v rukopise, teď, když jí z něj na její přání znovu čtu, už je vytištěn, přestože zůstal nedokončen, nic v tomto světě přece nekončí, přemáhá se, stydí se usnout, jako by to bylo provinění, a aby neusnula, při poslechu neleží, sedí na Anitině gauči, ačkoli se jí v nepohodlné pozici záda ohýbají, bolí, propadá se do dolíku, který v gauči vyleželo Anitino a její tělo, noc co noc tam vedle sebe leží, naznak nebo zády k sobě, obě Joskovy ženy, zákonná i nezákonná, ani jedna se neodváží pohnout, aby se nedotkla té druhé, nezasténají, nezavzdychají.

Nic nekončí, život ani láska, ta už vůbec ne, vlny horka a zimy se přese mne přelévají v poslední době častěji než dřív a jsou urputnější, přičítám to trojím antibiotikům, která mi v Thomayerově nemocnici v Krči předepsala doktorka Hricíková na plicní mykobakteriózu, Fromilid uno, Benemicin a Sural, opakuj ta jména po mně! Fromilid uno, Benemicin, Sural, Fromi-, čekávám v přízemí pavilonu G1, G jako Gimel, Kamel, velbloud, zvíře, které člověka nese pouští a časem, chodbou, kde čekám, vozí pacienty sužované plicní nemocí, někteří už smáčejí kotníky v Léthé, jiným sahá voda po kolena, tak vysoko sahala voda při povodni loutkám v Říši loutek, ačkoli byly zavěšeny, někomu už dosahuje po pás, svážejí je výtahem do přízemí na vyšetření, na spirograf, rentgen a bronchoskopii, kterou jsem také podstoupila, lože na kolečkách se v úzké chodbě jen stěží vyhýbá lavici s čekajícími, Franz Kafka by napsal obžalovanými. Možná mě však sužuje jiné horko a jiná zima, které s nemocí, při níž se sklípkové plicní buňky mění v buňky vazivové, nemá nic společného, s nemocí nemusí souviset ani pocit sevřené hrudi, ve skutečnosti mě příliš obepíná červená sametová vestička, kterou mi onehdy v noci oblékla Athéna, ve snu mě svíral hluboký úzký kanál, do něhož jsem se propadla poté, když jsem ustoupila o krok, aniž jsem za sebe pohlédla, tak jsem byla neopatrná, nebyl širší než právě na míru mého těla, nebo spíš byl o něco užší, jedno je však jisté, byl určen pro mě, jako byly dveře v Procesu určeny právě jen pro muže z venkova, dosud do něj padám. A když jsem si pak ve dne vzpomněla na větu, kterou mi v souvislosti s tím snem řekla Jana Heffernanová, na dně nejužších štol hledej světlo, snad ji pronesl Goethe, šla jsem v tu chvíli kolem chrámu a blížila se k jedné z bran, jimiž se na náměstí Jiřího z Poděbrad sestupuje do podzemí, ne-li rovnou do podsvětí, Kerberovy tlamy jsou stále v pohotovosti, na pohyblivých schodech chňapají po nožkách neopatrných dítek, někdy jim v tlamě zůstanou prstíky, když je nakonec, už bezkrevné, vyplivnou, bývají průhledně bílé jako rybí duše, a právě v tom okamžiku mi padl zrak na zlatozeleného brouka, chtěla jsem věřit, že je to skarabeus, možná to byl týž brouk, který kdysi přistál na okenním skle ve chvíli, kdy jistá dáma vykládala Jungovi svůj sen, důležitou roli v něm hrál šperk ve tvaru skarabea, žádný skarabeus, Cetonia aurata z rodu Scarabeidae, zlatohlávek, namítne pan Turek na Olšanech, který je entomolog, brouk se pomalu šinul přes cestu za svými záležitostmi nebo za svým posláním, které bylo mou nohou ohroženo, strnul, když jsem ho překračovala. Asi před dvěma týdny sešel sníh, Jana, Johanova sestra, v Tloskově nebo v Sulické převrátila zřejmě těžítko, už brzo po tom, co napadl, se proměnil v hromady tmavošedé hmoty na krajích chodníků, z níž trčely odpadky, do druhého dne byl sníh ten tam, bílý a huňatý jako beránčí rouno, na kterém ležela malá Emilka ve fotografově ateliéru a pásla ovečky, dosud je pase na fotografii visící v kuchyni, rouna se zkáza netkne. Egyptský hieroglyf s podobou skarabea se čte cheprer, to znamená být a život, píšu ta slova bezejmennou propiskou, kde je konec korvinám, kterými jsem psala Vyvolávání? Tak jako jejich tělem proudí i jejím průhledným trupem temný život, zatím ubývá pomalu, ale později, jen co se tápavé kroky změní v tanec, bude krvotok prudší, propiska o své pomíjivosti dosud nic netuší, snad že nemá jméno, zbavena přilby, sejmuté a smetené divokou písařkou na zem, se však cítí méně jistá, dej jí jméno! než před chvílí, dej jí ho! kdy ještě ležela pokojně v zásuvce psacího stolu v objetí čtyř rodných sestřiček. Až se roztančí, a bude to možná brzo, tanec s těmito figurami dosud neopustil jeviště světa, ale za pár let bude psací písmo s kličkami a smyčkami zřejmě nahrazeno tiskacím písmem Comenia Script, které je ze světa sprovodí, propiska párkrát skočí, jetée, jetée, sestry v zásuvce se zachvějí, rolnička na krku loutky zacinká. Když mi včera ráno na loutce spočinul zrak, tonula v příšeří, které neustoupilo po celý kalný den, všimla jsem si, že si nasadila tmavé brýle, ne, nejsou to brýle Agnes z Nesmrtelnosti ani brýle Nikolaje Ableuchova z románu Petrohrad, nosil je od doby, kdy se mu v Egyptě zanítily oči, skla jeho brýlí byla modrá, brýle s modrými skly měl Karel, ale ani ty to nebyly, nebyly to ani jedny z brýlí Jaroslavových, ty první, které mu na ostrově Tenerife odnesl Proteus či Nereus a o řadu měsíců později je jednou ráno oceán vyvrhl na náměstí v Petrovicích, ani ty, které si nasazoval na ostrově Fuerteventura, předposlední den našeho pobytu na ostrově se nám do zad cestou od chladného moře, jehož vysokými temnými vlnami Jaroslav statečně proplouval, opíral vítr tak silný, že jsme popobíhali.

Nic nekončí, na plotě v ulici V Horní Stromce jsou zjara už zase rozvěšeny různé svršky, přes zimu se tam žádné neobjevily, prošla jsem kolem nich co nejrychleji a pohlédla na ně jen zběžně, abych v nich náhodou nerozpoznala Bohunčiny věci, také tentokrát byly oděvy vyprané a vyžehlené, od chvíle, kdy jsem jí začala podruhé číst Vyvolávání, už zbývá malá část, asi čtyřicet stran, a za dvakrát budu s četbou hotova, sedí při čtení shrbená na Anitině posteli, nelehne si, aby neusnula, na očích má tmavé brýle, nejsme v Egyptě ani na Ostrovech blažených, ale slunce nám odpoledne svítí přímo do očí, den po dni teď na jaře nabírá sílu a jas, kdyby neměla brýle, oči by se jí zanítily. Ani nedutá, když v textu narazím na místo, kde se o odložených svršcích píše, nepotvrdí ani nevyvrátí, že to byla ona, kdo je na plot odložil, v noci se do nich oblékne Dora Němcová nebo někdo jiný, Dořina matka sotva, vypasovaná černá blůzka, kterou si onehdy zkoušela, ji svírala přes prsa, pokud ovšem dřív než ona nepůjde ulicí Velká Požíračka, ta s hlavou krokodýlí a tělem půl lvím, půl hroším, a nesesbírá je, zpovzdáli jí někdy asistuje štěkavec Anúb, Bohunka se možná stydí, že byla přistižena, stydím se, že jsem o tom napsala, ačkoli nikdy nebudu vědět jistě, že to byla skutečně ona, kdo tam ty věci po léta odkládal, za tmavými skly brýlí, když oči nakrátko otevře, nedokážu její výraz rozeznat.

G jako Gimel, písmeno, které se skládá ze znaku člověk a ze zemité části vystupující z hlubiny, stále do ní padám, velbloud nese člověka po poušti a ta je obrazem místa, kde Bůh mluví k člověku, kde mu zjevuje slovo. Taková cesta člověka je také cestou slova, které k němu přichází, a je také cestou písma, které se na papíře raduje z kliček a smyček, přímo se jimi opájí, ještě netuší, že kličkám a smyčkám je už namále, brzo, ach brzo přijde soudný den a staré písmo bude odpraveno, možná ještě nějakou dobu přežije kdesi v ústraní, jako v básni Milady Součkové ve jménu malé vesnice Kaladý přežívala slova mateřštiny, ještě pak, až všude zavládne písmo Comenia Script, navržené Radanou Lencovou, kdo vůbec je ta Radana Lencová? a kličky a smyčky budou vymýceny, zůstane pouze smyčka v číslici 8, která položena znamená nekonečno, pošetilci pak budou její tvar všude hledat, najdou ho v parku u domova v Sulické ulici, kde se ve tvaru osmičky proplétají cesty, po nichž cupitají za vychovatelem chudí duchem, je mezi nimi i Jana, Johanova postižená sestra, trochu se opožďuje a co chvíli musí popoběhnout, aby své druhy a družky neztratila a vychovatel ji neplísnil, jednou se možná propadne do nekonečna, které se před ní, sotva kousek uhne z cesty, rozevírá, onehdy se už zapotácela na okraji propasti, a kdyby v kapse nestiskla v dlani cíněnku, byla by do ní spadla, co by tam viděla? co by viděla? možná se tam už nalézá, dole všechno vypadá jako nahoře, diví se, stejná pláň, sulická poušť, tu a tam z ní trčí krtičnaté stromy s pahýly větví, orvaných zimními větry vanoucími od Lhotky ke Krčské nemocnici, dosud jsou větve holé, ale zanedlouho vyraší z pupenů listy, ó, písmena abecedy! v Krči jsou jimi označeny nemocniční pavilony, písmena však nenásledují po sobě, nýbrž jsou záludně zpřeházena, takže živým ani stínům, bloudícím mezi budovami, znalost mateřštiny nestačí.

G jako guru, trvalo mi hodnou chvíli, než jsem na to slovo připadla, ačkoli za Johanem stále chodím do Národního divadla, vyjíždím zbrusu novým výtahem na druhou galerii označenou 2G, dává se balet Othello, který měl nedávno premiéru, sedím proti němu, popojíždí na židli blíž ke mně a opět se ode mne vzdaluje, stále mě učí meditovat, ale dělám jen nepatrné pokroky, pokud vůbec nějaké, není divu, když jsem se dosud nezbavila svých náklonností a tužeb, ani lásky k němu, včera mi prozradil jméno svého dávného učitele, Svámí Dévamurtí, jež znamená Syn Boha, po dva roky, kdy svého mistra všude po Indii následoval, ho sužovala bolest hlavy, nepolevovala ani po dlouhých půstech a rušila ho v meditaci, nedávno svého guru, teď už víc než stoletého, zahlédl v krátkém filmu, kráčel drobnými krůčky, na kost vyhublé tělo se chvělo, chvílemi třáslo. Všechno je láska, nepochopitelná, věř tomu! To hlavní, podstatné se ani na konci nezjevuje, na konci, který je zase počátkem. Už zase Alice Davidovičová vystupuje na bílou stoličku, odřenou a vratkou, která zůstala v mém dětském pokoji, stoupá si na okenní rám, také moje matka už zase stojí na okně v kuchyni, které vede do Milešovské, auta se smykají a šustí po mokré vozovce, od večera padá déšť, od něhož jsem si po celý den slibovala úlevu, ale nepřinesl mi ji, matka čeká, že každým okamžikem někdo z těch dvou, její dcera nebo její muž, vejde do kuchyně, aby ji zadržel, ale nepřicházejí, neskočí ani tentokrát, ve chvíli, kdy píšu tato slova propiskou značky CENTRUM. Hlubina bezpečnosti, tak původně zamýšlela Bohunka nazvat knížku vzpomínek na své rané dětství, na milované rodiče, neuvědomila si, že tak zněl název spisu Komenského, Centrum securitatis, snad toužím i já, neklidná, stoupajíc a klesajíc v paternosteru románu, dospět do hlubiny bezpečnosti, hryžu si konečky prstů, na nichž lpí olšanská zem, rozdírám si je do krve.

Už před dlouhým časem, možná brzo po tom, co jsem dopsala Vyvolávání, jsem přemístila loutky, jako bych tím chtěla pohnout dějem a světem ve svém pokoji, Šaška teď mám, když sedím u psacího stolu, za zády, v úzkém prostoru mezi zdí a knihovnou se tísní velká Smrt, její malá sestřička Smrtka visí za jevištěm divadla ve vedlejším pokoji, už nějakou dobu vysvobozená ze svého zajetí, a přece nečinná, můžeš si tím být jista? tak dlouho ve váze z tlustého skla snila o svobodě, až ji přestala lákat, tak dlouho snil Šašek o příchodu mistra, až ho přestal vyhlížet, dívá se teď k oknu, za nímž se svého času míhaly stíny mohutných andělů, sotva jsem tu větu napsala, zastínili okno, jeden z nich, Pravda nebo Skutečnost, nebo vlastně Statečnost? už zase andělovo jméno pletu, udeřil křídlem o okno, třesk, na vějíři prasklin na skle utkvěl krapítek krve, a s poraněným křídlem, přemáhaje bolest, se vrátil na střechu Vinohradského divadla, uvnitř se právě konala tryzna za Jiřinu Jiráskovou, v posledních dnech se herečka sesychala, byla stále drobnější, posléze ji nebylo pod pokrývkou takřka vidět, a když pak v pondělí v poledne přišla ošetřovatelka Svítilová, našla pod pokrývkou jen šedivý cár nebo chomáček chmýří. Čas od času přejíždím po prasklinách na skle, opatrně, aby proces zkázy nepokračoval, sklo se neroztříštilo a nevysypalo na chodník, stejně opatrně jsem na konci října minulého roku dvakrát přejela dvěma prsty po desce Jungova stolu v Küsnachtu, na stole leží pár knih, jak je tam mistr zanechal, nad knihami sedí malý temný Buddha, a o něco později jsem se stejným způsobem dotkla v divadle Johanovy tváře, setřu vám slzu, avšak už v okamžiku, kdy jsem vstávala, abych to udělala, jsem věděla, že to není slza, ale možná saze, na prstech mi však neutkvělo zhola nic, jak jinak, to hlavní, podstatné se přece nezjevuje, na konci ani na počátku, ani teď, prsty mi trnuly a Johan se na otáčecí židli ošíval, sahal si na tvář a prohlížel se od hlavy k patě, jako by mu nejen na tváři, ale třeba i na košili nebo na kalhotách mohla utkvět slza, něco u jogína tak nepatřičného.

Viděla jsem na internetu Johanova učitele, šel drobnými krůčky a mluvil, ale slova jsem neslyšela, ani bych jim nerozuměla, pokoušela jsem si toho indického muže představit před čtyřiceti lety, kdy kolem jeho lotosových nohou obcházel Johan, díval se mistrovi do hnědých očí, které ani v pozdním věku nepozbyly jiskry, jako se já dívám do očí jemu, s nadějí, že právě takto je možné dobrat se poznání slovy nepředávaného, a viděla jsem také Johana na jevišti Národního divadla v kostýmu neapolského malíře, bojím se o tom zážitku psát, aby se nerozplynul, sotva o něm napíšu, aby ho neodvál Váju, bůh větru je stále připraven se ho chopit a unést jej na ostrov, kam démon Rávana odnesl Sítu, jako odnáší i jiné okamžiky, hned nebo po jisté době, a posléze odnáší všechen čas. Posadil mě před hasiče, ve Vinohradském divadle jsem jako dítě sedávala za hasičem. Na jevišti tančily mladé páry, jednomu z mládenců se pak při doskoku podlomila noha, stanul vedle mne, oddychoval a docela tiše sténal. A teprve v tom okamžiku jsem Johana, kterého jsem od začátku představení marně na jevišti hledala, spatřila, seděl těsně u opony a ve chvíli, kdy mládenec upadl, se rychle zvedl ze stoličky, na níž seděl a kreslil, zadem obešel jeviště, přestal být statistou a stal se pánem dotyků, dotkl se poraněné nohy, leukoplastí zpevnil kotník a nárt a mládenec, jako by se nic nestalo, vyběhl radostně na scénu a tančil a skákal jako dřív, malíř pak zasedl k nedokončené kresbě, uchopil uhel a dál črtal portrét, snad dívky, která se mu právě naklonila přes rameno, usmíval se na ni a na všechny kolem, laskavý úsměv mu prozářil tvář, ve světle reflektorů bledě jasnou, jasně bledou, a najednou jsem poznala tvář svého otce, jeho úsměv patřil i mně sedící před hasičem, úsměv provázela jemná gesta, pokyvoval hlavou do rytmu hudby, to otec seděl těsně u opony, kde ho někteří diváci ani nemohli vidět a kde jsem ho přehlédlala, proč mě, Smrtko, pleteš? ačkoli seděl od začátku představení přímo proti mně, dvě bytosti a dva časy se protnuly a já jsem zažila okamžik nevýslovného štěstí, byť bylo jasné, že brzo pomine, možná sotva o něm napíšu, otcova i Johanova tvář mi připadají o hodně bledší než předtím, jako by z nich bůh větru, který se jich zmocnil, vysál všechnu krev. A teprve pak, když už otce i Johana, oba stejně neskutečné, toho mrtvého i toho dosud živého, Váju unášel, básníkova bujná bílá hříva a malířova žlutá pláštěnka vlály, mi pohyb, jímž si Johan na chodbě těsně před tím, než jsme spolu sjeli výtahem k jevišti, nasazoval černý baret se dvěma stužkami spadajícími na rameno, připomněl otcovo dávné gesto, jímž se před odchodem do divadla v předsíni se mnou loučil a nasazoval si hnědou semišovou čepici se štítkem, nad čelem se lesknoucím od nesčetných dotyků.

Loutkové divadlo se ke mně vrátilo bez opony, tmavomodrá sametová dávno vzala zasvé, ztracena je i oslnivě červená saténová, kterou nechala ušít Nina Vangeli, když jsem jí před několika desítkami let divadlo přenechala pro děti, ve stejném domě jako ona, na rohu Polské, dříve Nerudovy, a ulice U Kanálky, dokonce v témž bytě žil jednu dobu Franz Kafka u sestry Elli. Právě teď se šije opona nová, tmavomodrá jako ta původní nebo jako ta, která padala na Ostrovech blažených, když jsme s Jaroslavem, přimknuti k sobě, tiše leželi, spím teď v Petrovicích v Jaroslavově ostrovním pyžamu a sním o objetí Johanově. Obrázky na čelní straně divadla restauroval malíř Koch, Karlův starý kamarád, nahoře ve středu ukazuje smějící se Kašpárek oblouček dokonalých zubů, čas změnil jeho tvář k nepoznání jako malomocenství tvář Benjamina, olšanského krále, malíř ji musel nahradit novou, Smrtka se na jevišti s kulisou lesa stále opírá o kmen stromu, podřimuje, já nespím! zub času jí neublížil, vypadá stejně, jako když vyšla z ruky Anny Preclíkové a pak mi spočinula tvrdým zadkem na dlani v hračkářství na Václavském náměstí, ani její velké sestře čas neublížil, na lebku a hnáty, dávno nepohlazené, se tak jako na ruce Šaškovy a Královy, podobné rukám Jaroslavovým, snáší prach a také popel z islandské sopky. Zda není na čase, abychom se my, kteří milujeme, konečně vzdali svých drahých a ustáli otřes? Bohunka se Josky nevzdává, onehdy jí prostoupil tělo od hlavy k patě, s rozpaky se k tomu doznává, jako by to bylo něco nepatřičného. Já jsem přítomnost svých milovaných takhle nikdy nepocítila. Pokaždé, když se ke mně uprostřed noci Karel nebo Jaroslav blíží, zvedne se velký podivuhodný vítr, bublající pramínky Léthé se na koberci slijí v mohutný temně hučící tok, který se rozlévá a ve vlnách naráží na zdi pokoje, oba se vždycky zastaví na krok či dva od mé postele, bývají oblečeni na cestu, s čepicí na hlavě, posléze proud ztrácí sílu a hukot se tiší, chci se Karla nebo Jaroslava dotknout, abych se ujistila o jejich přítomnosti, jako jsem se onehdy chtěla ujistit o přítomnosti Johanově, blížil se ke mně dlouhou chodbou v kostýmu malíře, dotkla jsem se jeho paže, neuhnul, tak jako uhnou pokaždé oni, couvají s omluvným výrazem v jasně bledých tvářích.

Viděla jsem ten dům, který stával na místě domu, v němž téměř celý život bydlím. Pokoušela jsem se ho spatřit, když jsem se před pár měsíci ocitla ve snu na náměstí, uprostřed zela hluboká jáma, z níž trčelo lešení, chrám teprve budovali, a byla to tedy doba, kdy tam původní dům ještě stál, jeho osud byl však zřejmě už tehdy zpečetěn, ale marně jsem napínala zrak, nemohla jsem ho na rohu Milešovské a Lucemburské, od počátku se ulice tak jmenovaly, rozeznat, jako by ho odshora dolů zastírala hustá tmavošedá mlha nebo popelavý pléd, nebo to snad bylo okamžik poté, co se zdi domu sesuly k zemi a zvedl se oblak prachu? Když jsem dům před několika dny spatřila v knize o Vinohradech, na dvou z fotografií, které zachycují stavbu Plečnikova chrámu, na druhé, kde se už začíná zvedat lešení pro věž a v hloubi se rodí kaple, byl za rozestavěným chrámem docela zřetelně vidět, do široka rozkročený, s nevelkým nárožním štítem a vikýři, nejvyšší patro se nachází ve výši patra, kde bydlím, je temný, jako by už jeho dny byly sečteny a nikdo v něm nebydlel, opustili ho poslední obyvatelé, ale možná je to už pouhý stín domu, který zůstal na místě ještě několik okamžiků po výbuchu, tak jako s námi ještě nějakou dobu zůstávají stíny mrtvých. Začaly se kolem mne shlukovat, zatím je vidím nejasně, ale tuším, že za nějaký čas se to změní. Budu mít tentokrát dost síly jim naslouchat, dokážu znovu vyprávět jejich příběhy, aniž bych je zkomolila, pokřivila jejich smysl, nemělo by se k mému vyprávění monotónně bubnovat, sem tam by se k bubnům přidal zvuk vyluzovaný nástrojem zvaným teremin, stačí k němu přiblížit ruku a rozezní se naléhavý, teskný tón, někteří z nich už učinili nesmělý krůček, jeden ptačí, kdoví, co takový krok může pro ně znamenat, zda neupadnou do ještě hlubší malátnosti, odvaž se! odvaž se! krok sun krok, daleko je doba, kdy křepčili po pokoji, sotva jsem se jich slovem dotkla, ani jsem nevěděla, kterým.

Konec ukázky