Ta blízkost

Daniela Hodrová

Malvern 2019

Tato kniha vychází s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

© Daniela Hodrová, 2019

© Jakub Hlaváček – Malvern, 2019

ISBN 978-80-7530-172-7

ISBN 978-80-7530-184-0 (ePUB)

ISBN 978-80-7530-186-4 (MOBI)

Obsah

Ta blízkost

Ale pak jsem je spatřila. A najednou jsem věděla, že jsem skončila, ale zároveň právě už zase začínám. Ubíraly se spolu tou jinou říší. Démoni nemocí, kteří obě po léta sužovali, jsou pryč. Vysoká Adriena kráčí vznosným krokem, dlouhý šál za ní povlává, o hlavu menší Bohunka sem tam klopýtne, ještě si nezvykla, že se obejde bez holí. Má na sobě bílé letní kalhoty a modré sáčko. Ve Veleslavíně jsme ho marně hledaly a podezíraly B.N., že je odnesla. Takto oblečená za ním chodila do nemocnice Na Bulovce po čtyři měsíce, aby ji snáze poznal. Kéž by se už brzo setkali a poznali se, což není jisté, protože tady jsou všichni, kteří zažili Velký obrat, změnění a mění se možná čím dál víc. Láska, láska však přetrvává, ať se setkají v jakékoli podobě. Kdyby tomu tak nebylo, ani ty dvě, které byly jako rodné sestry, Bohunka to tak cítila, by nyní nešly spolu, a ani já bych je nepoznala. Teď mají před sebou svah zvedající se od řeky. Přešly ji suchou nohou. Pokud by tomu tak nebylo, všechno by zapomněly, a kdyby se chtěly rozpomenout na své příběhy, musely by se napít ovčí krve jako matka Odysseova, matka Oidipova a jiní. Kéž Adrieně a Bohunce nebude paměť, kterou v nich právě probouzím, na další cestě překážkou! Už dospěly nahoru, před nimi se do dálky neprostírá asfodelová louka, ale vyschlá pláň, v pozadí se tyčí ostré štíty hor. Adriena přidává do kroku a Bohunka musí co chvíli popoběhnout. Adriena, která ji o tři měsíce předešla, je teď tím jediným, čeho se může přidržet, i když už není nevidomá. Mohla by dokonce zase psát bez lupy, jen kdyby měla svou silnou černou tužku Permanent marker, tu Tužku, její ruky věrnou služku nebo družku. Dívá se za sebe pod nohy, jestli ji nevytrousila, to by jí bylo podobné. Bláhová, ještě netuší, že psát, právě psát se v tomto světě už nemůže, nebo dokonce nesmí, B.N. by jí mohla vyprávět, jaké to je zápasit zde o každou větu, slovo, ba písmeno. Písmeno se tak snadno změní v klikyhák, jako písmeno ϑ, théta, které psala na okraj korigovaného rukopisu Eliška Beránková. Jeden takový neznámý znak se objevil na stolních hodinách, které jsem Bohunce svého času půjčila, protože budík, který jsem jí koupila, zvonil při sebemenším dotyku a budil živé i mrtvé. Teď se ke mně hodiny vrátily. Naposled jsme v knize o mayských rituálních jeskyních četly kapitolu o piktogramech. Ještě chvíli předtím si byla jista, že Tužku pevně drží, možná ji držela až příliš pevně, ostatně Tužka se její ruky také pevně držela, vždyť touží zanechávat silnou černou stopu, jedině když stará paní začne opět psát, může plnit smysl své existence. Ten je teď na pláni ohrožen. Pak ženy najednou uvidí muže, který se k nim přes pláň rychle blíží dlouhými kroky. Míjí je, aniž je zřejmě vzal na vědomí. Pod rozevřeným županem je nahý. V první chvíli mě napadne, že je to Lewicki, jemuž zemřel mladý syn na tuberkulózu. Jednoho dne zpěvák oděný jen v županu opustil byt a už se nevrátil. Pokoj, v němž si kdysi Franz s Ottlou prohlíželi na zdech pověšené snímky hochových plic, zachvácených nezadržitelně postupujícím zhoubným procesem, se nalézal v domě, který později zbourali, a na jeho místě v době, kdy se uprostřed náměstí ze země vynořoval chrám Nejsvětějšího Srdce Páně nebo krátce po tom, postavili moderní dům s půlkruhovými balkony, přibližně tam, kde se teď nalézá můj rohový pokoj. Když se však na muže podívám pozorněji, vidím, že na něm nevlaje tmavomodrý župan, ale vetché hedvábné kimono, původně bylo zlatisté, ale barva vybledla a také vzor tvořený listy červeného javoru je sotva patrný. Poznávám Jana či Yena, kterého Milada Součková na přelomu třicátých a čtyřicátých let, tehdy už provdaná za Zdeňka Rykra, tajně milovala a lásku k němu zašifrovala do básní Žlutého soumraku. Můžu, smím vzpomínat její vzpomínky? Jen ve snu a ve vůni stoupající z šálku soumraku a v jedné z třiceti devíti básní prožila zoufalou blaženost. Yen tenkrát nečetl její básně příliš pozorně, o třicet let později se k nim vrátil a uchvácen četl je znovu a znovu. Buďte rád, že se na své cestě nesetkáte s minulostí, napsala mu do Čech z dálné Ameriky ta ani ve snu a ani v básni nepohřbená, když prosil o setkání. A v tom starém kimonu, jejím dávném daru, ve kterém po léta pracoval, odešel dobrovolně ze světa, s hlavou na psacím stole ho nalezl syn. Nyní se zrakem upřeným do země v obavě, aby nezakopl, a tím vše opět nezmařil, minul obě ženy. Ohlížejí se za ním s údivem, protože muž míří zpátky k řece, zřejmě chce na jejím druhém břehu napravit něco nenapravitelného. Nevydává se tím směrem poprvé, ale vždycky znovu v naději, že tentokrát uspěje.

Když se od stolu přes rameno ohlédnu, vidím Román ležet v koutě na zemi, svázaný jako skolené zvíře, na záda mu dýchá velká Smrtka, kterou kdysi ze soucitu Bohunka hladila. A přece byl ještě před pár týdny živý, nebo alespoň udržovaný při životě, konec jsem stále oddalovala, jako bych tušila, že nemůže skončit dřív, než Bohunka zemře. Do posledních dnů přitom nic nenasvědčovalo tomu, že se to brzo stane. Nebo naopak ona čekala na jeho konec, a proto se mě neustále vyptávala, jestli už končím, a já rozmrzena opakovala, ne, nekončím. Pokaždé jsem vnímala její zklamání. Nemohla jsem pochopit, proč si přeje, abych už skončila, vždyť přece věděla, co pro mne psaní znamená, do jaké prázdnoty se propadnu, až se vršící se stoh papírů pulzující mnohými životy promění v mrtvé zvíře. Teď už vím jistě, že jeho konec souvisel s časem jejího odchodu z tohoto světa, a ve chvíli, kdy jsem se k ní přes ohrádku skláněla ve Vojenské nemocnici, to už věděla i ona. Kromě hodin, na kterých, jak se při psaní zřejmě rozmáchla, utkvělo neznámé písmeno z Příběhu silné černé tužky, který v létě začala psát, jsem si z Bohunčina veleslavínského pokoje odnesla knihu o mayských jeskyních. S jakým údivem poslouchala o míčové hře, přechodovém rituálu, na jehož konci byl zajatec, předem odsouzený k prohře a svázaný do kozelce podobného míči, kutálen ze schodů a takto usmrcen. Hřiště bylo jedním z vchodů do podsvětí neboli Xibalby. Odnesla jsem si také beránčí bačkory, které u dveří před mou návštěvou s láskou chystala, v jejím pokoji bývalo chladno i uprostřed léta. Musela odložit hůl, oběma rukama vytáhnout těžkou horní zásuvku plnou bot a pak se s bačkorami sehnout k zemi. Zapomněla jsem ti vyndat bačkůrky, promiň, omlouvala se, když výjimečně zapomněla. Možná mě bačkůrky budou čekat za prahem podsvětí. A onehdy k věcem, které jsem si domů odnesla, přibyl ještě zlatý tácek, vypadá jako kovový, ale ve skutečnosti je z tenkého plastu. Pokaždé mě na něm na kulatém stolku s černobílou mozaikou na tácku čekala červená fidorka, kulatá oplatka v hořké čokoládě. Jedna tam ještě zůstala a Bohunčina veleslavínská dcera mi ji i s táckem přinesla, s rozpaky mi ji přes stůl podávala. Snad ještě nebude plesnivá, řekla. Vzala jsem fidorku na tácku do ruky a nevěřícně si ji prohlížela. Raději bych ovšem na památku dostala silnou černou tužku. Jsem jen černá tužka, lidské ruky služka, veršuje, v noci odpočívám v nádobce s kresbami Aztéků a Mayů, neumím hrát míčové hry a stavět pyramidy, píše Bohunka, vlastně Tužka, čekám, až mě stará paní vezme do ruky a já začnu psát. Onehdy jsem slyšela starou paní plakat. Kdoví, co všechno by ještě Tužka, své slepé paní služka, kdo se mnou píše, je z jiné říše, mohla vyprávět, kdyby se ocitla na mém stole.

Ovšem že tam není. Dokonce ani nic nenasvědčuje tomu, že dva sluhové Jámovi vykopali v rovu jamku, ne větší, než kolik zabere nádoba s popelem. Ani stopy po kopání, všude rov dokonale pokrývá břečťan, nakadeřená Hedera. Čas od času Hedera zatouží pnout se po náhrobním kameni až tam úplně nahoru, kde stojí jméno generála Bohumila Taufera a pod ním jeho podpis. Brzo nad ním přibude jméno jeho dcery. Někdy dosáhne až ke jménu Arthura Geusse, filozofa a prvního muže Bohunky mladší, který zemřel mlád, nebo ještě výš, až k babičce a dědečkovi Grégrovým. Už se nedovím, proč si Jenda změnil příjmení na Gröger. Tak vysoko se však Hedera nikdy nedostane, mladší dcera ji pokaždé strhne, pro pořádek nebo možná z obavy, aby spolu se jmény neudusila i ty, kteří je nosili, nebo dokonce i ty, kteří si jména a tváře dosud pamatují. Nevěřila bych, že se s hrobem něco dělo, kdybych se od starší Bohunčiny dcery nedověděla, že se ukládání do hrobu před dvěma nebo třemi týdny odehrálo, přitom za takřka divadelních okolností. Služebníci v černých premovaných oděvech si počínali jako dobře sehraní mimové. Před příchodem obou pozůstalých, jedna z dcer se trochu opozdila a udýchaná přispěchala s nádobou v náručí, stáli u hrobu v toporném postoji. Stejně toporně si počínali i nadále, když jeden z nich urnu uchopil a přes hrob ji podával tomu druhému, jako když si v lomu za Prahou pánové v cylindrech podávali přes K. řeznický nůž. Ten se pak uklonil, zakroužil s urnou před očima dcer, snad aby se pohledem na štítek ještě mohly ujistit, že osoba, jejíž popel bude ukládán, je vskutku ona, aby nedošlo k záměně, ale zároveň patrně i proto, aby se dotyčná osoba, nebo spíš to, co z ní zbylo nebo co se s ní stalo, stačila naposled rozhlédnout po světě, než ji nenávratně přikryje zem a tma. Než pak urnu uložil, dvakrát jí v jamce otočil, aby ji pevně usadil. Načež se znovu uklonil. Vzápětí se uklonili oba dva současně a poté začali lopatkami hrnout zem, až příliš horlivě nebo spěšně a už pramálo obřadně, jako by se báli, aby si to některá z dcer na poslední chvíli nerozmyslela a jejich dílo nebylo zmařeno. A pak už tam tedy byla pohromadě s milovaným tatínkem, ale i se všemi ostatními drahými, anebo tam s nimi nebyla, jenže o tom, co následovalo, mi Vojtěška Vlčková zapověděla psát. Nech ji na pokoji, ona je smířená a vykoupená, řekla. Hořce jsem se zasmála. Netušila, že už jsem o ní psala, a dokonce hned na začátku. Teď mi však opravdu nezbývá než nechat Bohunku s Adrienou zajít za obzor, tam, kde už pláň, jak doufám, přechází v asfodelovou louku, pustit je z očí a ze smotku točitých vět, ačkoli jsem předtím byla ve velkém pokušení provázet je dál, sledovat je, až potkají své drahé, možná však nebudou vědět, že jsou to ti, které milovaly. To byla pro Bohunku, když jsme mluvily o tom, co asi bude po smrti, smutná představa. To snad ne, to snad ne, opakovala s odmítavým gestem.

Každé ráno beru opatrně do ruky hrníček, z něhož pila matka na chatě pod Blaníkem kávu Bikavu. Neméně opatrně z něj piji a později jej umývám a utírám, držím ouško pevně, bojím se, aby mi nevyklouzl a nerozbil se jako hrníček s cibulovým vzorem, z něhož pil otec mléko v nemocnici v Kubelíkově ulici. Stalo by se něco neodčinitelného. Každý den se kvůli mé stupňující se nemotornosti toto nebezpečí zvyšuje. Přitom tuším, že by se neroztříštil pouze porcelánový hrníček s pestrobarevnými kvítky padajícími z košíku hojnosti, který kdysi na chatě zůstal po předchozích majitelích, po rodině Hořicově, ale rozbil by se spolu s ním příběh, který přelévám jeden do druhého, rozpadl by se celý svět, který kdysi začal vystupovat z perziánového štuclu, ztraceného a nalézaného ve slovech. Svírám ouško hrníčku i teď v této větě. Kolem hlavy mi krouží moucha, už několikátý den čekám, kdy konečně zahyne někde v koutě. Je to stále ta, která kroužila nad Karlovým tělem o Valpuržině noci a létala tam i následující noci, kdy jsem ho nalezla. Jak zaslechnu známé bzučení, spatřím ho ležet schouleného na koberečku pod stolem v tmavomodrém tričku, které jsme kdysi koupili v Načeradci, modř se přelila přes tvář i paže. Když moucha přelétá nad prázdným hrníčkem, zazní bzukot v hlubší tónině, spojuje se s hukotem světa, který se v hlubině hrníčku shlukuje.

Zase obvyklá situace. Nalézám se v jakémsi zařízení, které vypadá jako chudá nemocnice nebo jako zotavovna ROH, v pokoji s více lůžky. Mně patří druhé od zdi. Pomalu shromažďuji na pokrývce svoje věci, neboť nazítří odjíždím, vracím se domů. Jsou mezi nimi i květiny a uschlý stromeček v květináči, který jsem patrně zapomněla zalévat. Ve svahu pod budovou staví dítě majitelů, kterému říkají Královnička, příbytek pro panenky obehnaný zdí, pomáhám jí při tom, pak dítě odbíhá. Vracím se dovnitř, kde se po chodbách procházejí nebo plouží s chodítky pacienti, některé vidím ležet za skleněnými stěnami. Hledám svůj pokoj, otvírám jedny dveře za druhými, ale nemůžu ho najít nebo poznat, možná proto, že je moje místo obsazeno. V žádném pokoji nedává nikdo najevo, že mě zná. Prosím sestry, aby nahlédly do seznamu, kde přece musí být moje jméno s číslem pokoje zapsáno, ale kroutí hlavami, seznam přechodných hostů neexistuje. Znovu otvírám jedny po druhých dveře, pak vcházím do pokoje, který se mi zdá povědomý, jdu až k posteli, která by měla patřit mně. Pokrývka je nadzdvižená, takže tam někdo leží. Přiblížím se, odhodlána s vetřelcem vyjednávat. Spatřím bílou bytost, do pasu přikrytou, s nahou hladkou hrudí a dlouhými tenkými pažemi. Nepatrně se na polštáři nadzvedne a otočí ke mně holou vejcovitou hlavičku. Když k ní však nesměle vztáhnu ruku, abych se jí dotkla, probudím se. Noli me tangere. Jistoty se mi nemělo dostat, nesměla jsem se bytosti, z níž navzdory nepozemskému zjevu vyzařovalo cosi nevýslovně blízkého, dotknout. Co když zabrala moje místo proto, abych se konečně odhodlala opustit ten pokoj a ten dům a ze světa polomrtvých, Lubomír Doležel je nazývá nemrtvými, se vydala zpět do světa živých? Je to však ještě možné? O pár dní později jsem se uprostřed noci rozpomněla, že právě míjí den třicátého výročí otcovy smrti, vlastně už minul, a spěchala jsem alespoň dodatečně zapálit svíčku v kahánku, který jsme s Jaroslavem před odjezdem koupili na Ostrově blažených. Světlo procházející otvory v kahánku vytvářelo ze světelných bodů na stropě kuchyňského koutu hotelového apartmánu soustavu soustředných kružnic, které směrem od středu zvětšovaly svůj poloměr, a zároveň se zvětšovala i vzdálenost mezi body, vzor vznikajícího a donekonečna se rozpínajícího vesmíru. Dřív jsem ve výroční den otcovy smrti chodila k nemocnici v Kubelíkově ulici, zvedala jsem oči k oknu, za nímž v pokoji číslo 6 ležel. 6 je číslo, které se při pohledu shora zavíjí do sebe a při pohledu zdola se ze sebe odvíjí, a podle Agrippy z Nettesheimu je číslem člověka, poněvadž šestého dne byl člověk stvořen, a zároveň číslem vykoupení, neboť šestého dne podstoupil Kristus smrt pro vykoupení lidstva, otec umřel. Byla to moje obřadní cesta. Asi po čtrnácti letech jsem k nemocnici přestala chodit, dokonce jsem i zapomněla, za kterým z oken se nacházel úzký pokojík, kde otec ležel se starým cikánem a odkud se ve čtvrtek 15. listopadu kolem čtvrté odpoledne spolu vydali na vyschlou pláň, šli vzhůru, občas krátce vzdychajíce.

Pod nohy Smrtky jsem uložila Huptychův kalendář Labyrint světa, ačkoli je teprve 16. listopad a mohl by ještě šest neděl ukazovat čas, byť loňský. V čekárně doktora Zajíce v Krčské ulici kalendář dosud visí. Poutník Komenský, uondaný a zklamaný světem, spočinul v listopadu nikoli v komůrce srdce svého, a ani v prosinci jeho cesta světem neskončila, nýbrž na lavičce s kohoutem, symbolem slunce, ale i atributem boha Herma, průvodce mrtvých do podsvětí. Pták se zřejmě chystá s učitelem národů zapříst rozhovor. Městská ulice je vydlážděna lebkami, zadní kulisu tvoří trosky staveb evropské civilizace. Kdybych se na kulisu pozorněji podívala, možná bych mezi troskami rozeznala i ruinu hermelínem oděné věže. Poutník se však za sebe neohlíží, upírá nepřítomný zrak na mne, na tebe, na nás, zatímco v nebesích poskakuje Smrťák. Jeho bráška se tam houpá spolu s obnaženou děvou nebo múzou, není-li to ztělesnění Svobody nebo Revoluce. Čí? Které? Další ze smrtibratrů medituje na vrcholu zlomeného korintského sloupu, podoben ďáblovi ze střechy Notre-Dame. Když jsem kalendář ze zdi na záchodě sundávala, zněla mi v uších průpovídka, kterou mi s lišáckým úsměvem zarecitoval Milan Jankovič, když dočetl Točité věty: Jan Amos Komenský, to byl kádr na ženský. Sundala jsem kalendář dřív, než mohlo v prosinci dojít k poutníkovu setkání s Adélou Weiserovou. Pokud doktor Zajíc nezapomene obrátit list, jejich shledání se patrně nevyhnu. Zdaliž nechá kalendář v čekárně viset i třetí rok? Svět se přece kolem točí. Jako obvykle zajdu od doktora Zajíce přes ulici k Jankovičovým. Předepsal vám nový lék? ptá se mě během návštěvy opakovaně paní Jankovičová. Maminka Niny Vangeli se zase dcery opakovaně ptá, kam se poděla ta malá holčička. Kde je ta holčička? Snad myslí svou pravnučku Leu, snad svou dceru, nebo sebe samu, když byla malá a žili v Taganrogu. Onehdy otevřela okno a volala do dvora o pomoc. Zase ji vyslýchají ti dva, zase tchána odvádějí pankráckou chodbou, Zorin mu u Gottwalda milost nevyjednal, ačkoli to šachové královně sliboval. Okno bude třeba zabezpečit a také z pokojíku odstranit léky, které zatím leží na stolku u postele. Milan už sotva zvládá schody v domě, když se v pondělí a ve čtvrtek vrací z Normy s nákupem. Zábradlí končí kdovíproč u předposledního z devíti schodů, bez opory mu hrozí, že ztratí rovnováhu, od operace hlavy s ní má potíže, a skácí se. Se smíchem mi líčí, jak nejdřív, s vypětím sil, vyzvedne tašku na kolečkách nad schody, potom došlápne na nejvyšší schod a v tu chvíli se odrazí, letí, a než se chytne spásné kliky dveří, rozevře se pod ním na okamžik jako před poutníkem hlubina jakási tmavá.

Kdybych se na obrazy z Huptychova kalendáře lépe podívala, možná bych na nich kromě Komenského a Adély Weiserové rozpoznala i další, mně přitom mnohem známější tváře. Vlastně právě proto je nezkoumám pod lupou, abych nezjistila, že i kalendář, nejen můj román, je pro všechny, kteří se v něm objeví, očistcem. Mistr Kalendáře na tom nemá vinu, to já jsem oživila jeho obrazy. Vážené filozofy jsem dokonce rozehnala po celém bytě, Heidegger volal, do komory ne! To já jsem včera rozhoupala v nebesích houpačku i visutou hrazdu tím, že jsem se o nich zmínila. Smrťáci překvapením vyjekli a chytli se pevněji, ten drobnější si rychle přidržel svůj háv, aby se neodhalila ubohá nahota. Věru nikterak netoužím rozpoznat v davech mrtvých nebo neživých své blízké. Zatím jsem právě je podobného údělu až na výjimky ušetřila. Stejně se vyhýbám pohledu na otce ve starých filmech, je v nich příliš živý. Pravděpodobně bych na některém výjevu mohla objevit Vladimíra Macuru, s kterým se Huptych dobře znal, nejspíš má na sobě čamaru, jejíž barva se na fotografii visící v jídelním koutu z tmavomodré změnila v rudofialovou. A bojím se, abych se v kalendáři neshledala i se svou tváří a s cizím tělem kyprých tvarů přetékajících z plavek, jak se s deštníkem nebo slunečníkem nad hlavou vynořuji z vodního přívalu ženoucího se přes Karlův most. Houpačka povrzává. Úplně stejně vrzala ta, která visela mezi stromy nedaleko chaty, a také ta mezi dveřmi, na níž se houpala Sofie Syslová. Je to pořád ta samá. Zřejmě se Svoboda, stojící za Smrťákem, pokouší svého spolujezdce ukolébat.

Houpy hou, věty jdou, jedna za druhou. Žádná múza, ale ani Svoboda nestojí na houpačce. Jsem to já! Snažím se zakrýt si nahý prs. Sotva však pustím jedno z lan zavěšených v nebesích nebo v provazišti, houpačka se prudce vychýlí ze své dráhy, málem vyletím a také ten sedící mi v nohách povážlivě zakolísá a nespokojeně zavrčí, není-li to zavrzání houpačky. Ano, je zřejmě nemožné přidržovat si na ramenou příliš volné roucho nebo prostěradlo alegorické postavy a přitom neztratit rovnováhu. Dřív nebo později z houpačky vypadnu a zřítím se na trosky povědomých staveb, které mistr Kalendáře nebo Čas v pozadí navršil jednu přes druhou. Teď z výše vidím, že jsou to papundeklové kulisy z neznámých her. Houpy hou. Kdybych spadla nebo seskočila, byl by to smrtelný pád, avšak zároveň by se mohlo rozpadnout město měst. Ačkoli, jak se zdá, je to svět jen divadelní, bojím se o něj. Podle Kabira jsou na houpačce zavěšeny všechny bytosti a všechny světy. Kdybych se přestala houpat, přerušil by se rytmus života a smrti, růstu a obnovy, evoluce a involuce. Vojtěška mi z Křovic píše, nevzdávej to! Nechtěla bych ji zklamat, což se stalo už nejednou. Něco dobrého se chystá, píše mi. A tak, aby se svět nezhroutil, stále svírám obě lana. Shora na mě kývá můj prastrýc, který byl za protektorátu mistrem provaziště ve Vinohradském divadle. Houpám se, obnažená takřka do pasu, už na to nedbám, chodidly zaklesnuta pod tvrdým zadkem Smrťáka nebo Smrtky. Svým nebo cizím tělem udržuji houpačku na zakřivené dráze, den za dnem, noc za nocí, něco dobrého… v nebesích či na zemi.

Konec ukázky