GUSTAV MEYRINK

PROMĚNA KRVE

Malvern 2017

Epilogue © Eva Markvartová, 2017

Translation © Václav Ondráček, 2017

Illustration © Vojtěch Jirásko, 2017

Jakub Hlaváček – Malvern, 2017

ISBN 978-80-7530-099-7

ISBN 978-80-7530-125-3 (ePUB)

ISBN 978-80-7530-126-0 (MOBI)

Obsah

Proměna krve

Meyrinkova cesta k duchovní proměně

Už po tisíciletí se úsilí lidstva zaměřuje na to, aby poznalo a prohlédlo přírodní zákony, podmanilo si je a uniklo tak pozemskému utrpení. Ve výjimečných případech mohou být objevy a vynálezy na tomto poli dokonce podivuhodnější, nežli to, co se nám naskýtá při ponoru do plnosti lidského instinktu. Obzvláště Němci se zřejmě chtěně vyvíjejí v národ zcela bez instinktů, jak se to ukázalo už před válkou, během války a také po válce. Škoda! Kdo by dnes naslouchal hlasu instinktu namísto pouze a výlučně hlasu rozumu a nejednal hned podle toho, jak mu předepisují předchozí zkušenosti, které už namnoze ani neplatí, byl by pokládán za bezbranného fantastu vydaného napospas hříčkám náhody. Člověk se stále více spoléhá na své navyklé rozumové srostlice, a protože ty mu neprozradí nic z toho, co souvisí s magií a jinými skrytými duševními silami, míní, že něco takového vůbec neexistuje, anebo to za nic nestojí. Už dávno se vytvořil předsudek, že citově vroucí člověk je skoro totéž jako oduševnělý člověk; dokazuje to jen, jak se rozmělnilo povědomí o duši! Odtud tedy také pochází onen neskrývaný despekt chladného, rozumového člověka, promluvíme-li před ním o „duši“; říká si totiž: citový člověk nedorostl a nedozrál pro nároky, které před něj klade život, a proto nemá nárok existovat. Snad má takový kritik často pravdu. „Mé království není z tohoto světa“, mu odvětí ten druhý, ale pouze to říká, uvnitř by moc chtěl, aby se mu na tomto světě dařilo stejně dobře jako onomu člověku rozumovému. Ale to sám sebe obelhává a je to to nejhorší, co může udělat. Obě strany sporu se však mýlí v tom, že vnější působení může přinést spásu. Doufají marně jako blázen, jenž věří, že dokáže vymazat stín na zdi, přetře-li ho vápnem! — Jen štěstí a přízeň osudu přinášejí úspěch; ten povrchnější z obou, co nahlíží jen bezprostřední příčinu a nikoli zákony niterných hlubin, se mýlí, když věří, že jen píle je klíčem k úspěchu. Ten, kdo se naučil bystře pozorovat život a nedal se oslepit marností, ví, že píli si nemůžeme libovolně přivlastňovat jako předmět, pokud ji nemáme v krvi, ani se nedá vštípit výchovou, ale ježto je sama štěstím, jež přivolává další štěstí — snad v tom či v onom smyslu zděděným, nebo zaslouženou odměnou za úsilí, které jsme vynaložili v dřívějším životě — to říkají přívrženci asijské nauky o převtělování.

Ovšem jaký ohromující nezájem projevuje naše jinak velice zvídavé pokolení o otázku, jež před námi právě leží: Mohu se vědomě a cíleně stát pánem nad náhodou, štěstím a neštěstím? Odpověď z miliónů úst burácí: „To je přece nemožné!“

A pokoušeli jste se o to? Skutečně jste se pokoušeli, tvrdošíjně znovu a znovu, zvítězit nad drobnými tělesnými bolestmi? Dělat něco jiného než cpát se léky a řídit se radami lékařů, kterým jejich věda často selže? — Rozpačité mlčení, potměšilý smích. A už se zase bílí stín na zdi vápnem. Pokusit se proměnit zcela v člověka, jenž volně vládne nad náhodou a neštěstím, nejen nad nemocemi a drobnými bolestmi, se považuje za bláznovství. A především ti, kdo pyšně prohlašují, že jsou pány vlastní vůle — ve skutečnosti nejubožejší otroci cizí vůle, jež je tajně, aniž by o tom měli sebemenší tušení, řídí — především ti se neodhodlají ani k jedinému pokusu. Jsou otroky Demiurga, jehož mají za Boha a určovatele osudu. A pro ně je tomu vskutku tak. Osamělý je, kdo se spoléhá na jiné, byť by to byli i bohové!

Ti nejpokročilejší naší rasy praví, že jen filosofické poznání může zachránit z jařma, v něž se proměnil lidský život (a bylo tomu tak pravděpodobně už od začátku). Unikli tedy naši filosofové jařmu? Byl Kant schopen zahnat od sebe třeba jen bolest zubů? Na to se opáčí — „vždyť se o to nepokusil“. Nevěřím tomu. Jistě ho aspoň jednou napadla myšlenka: jak je podivuhodné, že toho tolik vím, ale přesto nedokážu pokročit dále na cestě konání. A pokud to nenapadlo právě jeho, pak určitě to napadlo nějakého člověka se „zdravým rozumem“. Naši evropští filosofové vystavěli teorie o neuvěřitelné hloubce bytí, životě a vzniku viditelného světa a správnost toho, co nalezli, dokazovali logicky i matematicky; avšak cestu, jak se člověk stane pánem osudu, neukázali. Jejich poznání je jako kiwi — pták bez křídel. Teorie, které jsou oddělené od praxe propastí, podobají se neplodným ženám. Sama přestavba poznání nepomáhá změnit osud. Odmyslet si stín na zdi jistě nepomáhá — abychom ho změnili, musí se jinak nastavit předmět, jenž stojí mezi ním a zdrojem světla. A kdo — obrazně řečeno — tohle dokáže, bude pánem nad osudem. Jistě, možná se stane, že bude stín poté ještě odpudivější nežli předtím, ale to už je pak na tom, kdo to tak zbabral. Poněvadž i zde musí činu předcházet poznání.

A existuje vůbec takové vědění? Je jako zlato skryté pod rzí, vyskytuje se ještě dnes, ale zřídka a zakryto prachem a bezcenným se jeví všem, kdo mají oči, a přesto nevidí. Slídou je pro ty, kdo žijí, nevědouce proč, bláznovstvím nerozumnému lidskému stádu, jež je necitelno, lhostejno vůči všemu, co mu není vtlučeno do hlavy anebo našeptáno potajmu do ucha jako v ráji jed ďábelský — lidé jsou vláčeni fádní cestou do říše smrti, nepřetržitě, jako se táhnou úhoři, vplývá proud mrtvých těl do rybářovy sítě. Nepochopitelný by byl tento lidský i úhoří mrav, pokud by v oné stoické vyrovnanosti nebylo pod prahem vědomí věčně doutnající jistoty, stejné u člověka i zvířete — vnitřní jistoty vítězství: „Nezemřu, smrt je prázdným fantómem.“ Jen tak můžeme vysvětlit, že spadne-li člověk do vody, hned jich za ním skočí tucty, aby ho zachránili, nasazujíce vlastní život; ale: mohl by ho někdo zachránit tak, že mu poskytne peníze? To by nedokázal. Píseň o „udatném reku“ nebyla nikdy pravdivá. Život člověka děsí, jen to neví! Mnoho urozených žilo v bludu, že jsou lidmi beze zbytku propadlými záhubě, takže „nešli do sebe“, nekáli se, neodvrátili se od světa, nebo dělali něco, co je nabádali činit zbožní horlivci. Výsledek? Někteří otevřeli své uši, udeřili se v prsa, odešli a — prolévali krev těch, kdo neuvěřili stejně jako oni. Později se mravy zjemnily, ale ne proto, že by se lidé stali lepšími, jen se otupili, stali se méně fanatickými! V neděli chodí do kostela; dělají, jako by si brali k srdci výtky, jež jim tam z dobré vůle od jedenácti do dvanácti předhazují, pak vyjdou zas ven, pověsí nedělní šaty do skříně a občanský zákoník opět vítězí nad knihou knih. Vždyť má podstatně ohebnější vazbu. A v dějinách se stále vrací týž obraz: na konci každého dějství — bolševismus, „náboženství“ pochybnosti. Potom je pauza s přestavbou. Nový výstup, ale hra úplně táž, řekl by člověk, jen ti herci mají jiné kostýmy. A jak přesto poznání, na němž skutečně záleží, stojí nepoznáno v kulisách. Na jeviště poznání nesmí, komedianti ho na rampu nepustí — bojí se, že by je přivedlo k pádu.

Už je tomu šestatřicet let, co jsem za kulisami života rozpoznal tu tajemnou zahalenou postavu. Dostalo se mi od ní určitých tichých náznaků, jimž jsem dlouho, dlouho nerozuměl — byl jsem ještě příliš mladý, abych pochopil, co mi ten zjev chtěl říci. Příliš mě také poutala hra komediantů na jevišti. Soudil jsem, že jejich hra je důležitá a má pro mne význam. Potom jsem se jí chtěl sám zúčastnit, ale role mi přidělená se mi nezamlouvala. A tehdy mě přepadla divoká, nespoutaná nenávist vůči našminkovaným maskám: prohlédl jsem „oduševnělé“ zraky, jež ve skutečnosti jen slídily, kde má jejich bližní měšec; zjistil jsem, že ony překrásné kulisy nejsou žádný palác, ale jen pomalovaný papundekl, a svůj neuvěřitelný hněv vůči tomu taškářství jsem si vyléval v satirách, či jak se tomu říká. Ona zahalená postava se mi zjevovala jen v mžicích, ale vždy mi byla inspirací: stačily na to, abych se z obchodníka stal spisovatelem. Ještě později vylíčím, jak k tomu vlastně došlo. Stalo se to proměnou krve. Do chodu ji uvedlo několik tichých znamení od zahalené postavy. Už dlouho jsem byl přesvědčen, že všechny ty larvy okolo mne jsou profesionální komedianti, až jsem postupně pochopil, že mnozí z nich tak pevně uvěřili v pravost svých ztělesňovaných postav, že se sami stali maskou, aniž o tom vědí; hrají svou roli zapomněvše, že je kdosi proti jejich vůli postavil na jeviště jako herce, že je k divadlu už v útlém dětství naverbovala banda prolhaných režisérů. Můj hněv tehdy začal slábnout a navíc jsem viděl, že stěží zasáhne svůj cíl. A často vůbec nezasáhne ty, na které mířím, ale jiné, na něž jsem nemířil. Tu jsem v románech a povídkách začal poukazovat na zahalenou postavu v zákulisí. Mnozí se zamyslili, jiní potřásli hlavou a bručeli: co to vlastně chce? Za kulisy se nikdo nedostane! Hleděli ti, kdo uposlechli, dostatečně dlouho do temnoty, v níž jsem jim ukazoval onu zahalenou postavu? Kdo to ví? Snad nejeden z nich ztratil trpělivost a vrátil se k pestré satyrské frašce na jasném, zdobně nasvíceném jevišti života. Ztřeštěnec! — Tak může znít jejich soud o mně a ti, které jsem kdysi stihl svým hněvem, se k nim přidají řkouce: „Vědomě lže! Je to pokrytec bez jakýchkoli ideálů.“ V jednom mají pravdu: šminky a patos jsou mi k smrti protivné. Tyhle náznaky Zahaleného jsem vykládal od počátku správně! Větší náznaky a znamení jsem chápal jen zvolna, neboť mi život kladl před oči i jiné obrazy: vystupoval v úloze tlumočníka mezi mnou a oním Zahaleným, neboť jsem nebyl schopen pohřížením do sebe pochopit jeho gesta. Otrávené dědictví lidstva, víra, že člověk se může obohatit jen skrze vědomosti druhých, že je možno se sytit jen minulostí lidstva, ke mně přistoupila. Tlumočník, stojící mezi mnou a Zahaleným, říkal cosi jiného, mluvil řečí, jež nebyla určena pro mne; lhal, a abych nepostřehl, že lže, říkal chvílemi pravdu. Až jeden nepochybný popud Zahaleného mě zastavil, jakkoli si ze mne tlumočník tropil posměšky. Poukazoval jsem stále, jak to jen šlo, na onu postavu za scénou, nedbaje na to, zda mi ten, s kým o něm mluvím, věří, zda se mi vysmívá, zda naslouchá s vírou, zda potlačuje zívání nebo se kouše do rtů. Často, ještě i dnes, se mi vetře myšlenka: K čemu to všechno? Ať si úhoři táhnou svou cestou! Ale Zahalený získal nade mnou veškerou moc, jeho vůle byla silnější než má. Po určitou dobu mi zmizel z očí, či spíše řečeno změnil svou podobu — tehdy mi bylo, jako bych viděl jeho „tvář“. Trvalo to léta. A můj tlumočník, Život, ke mně promlouval v knihách, jež mi podivnými příhodami přihrával do rukou, takže jsem se nezbavil pocitu, že se neviditelný preceptor zmocnil mé výchovy. A pokaždé, když se mi dostala do ruky kniha o józe, domníval jsem se: teď jsem získal klíč k tajemstvím, po nichž žízním. Bylo mi jasné: jedině jóga, jedinečně hluboký asijský výchovný systém, nikoli filosofické teorie myslitelů a mudrců, vytváří přístup k nadlidství. Knihy takového obsahu mi darovala náhoda, což je inkognito cestující osud, jak ji jednou nazval jistý Rus. Také jsem vstoupil v styk s lidmi, kteří zřejmě věděli o józe více nežli indičtí pisatelé a učenci. Jak jen jsem zaslechl jméno nějakého zasvěceného do mystérií těchto sfér, psal jsem mu, honil jsem ho po světě, jako by vlastnil elixír života. Chopila se mě zvláštní posedlost: nacházet, nacházet, nacházet. Mohl bych popsat celé svazky tím, co jsem s těmito „zasvěcenci“ prožil. Abych sehnal jistého kapitána Searla z britsko-indické oceánografické společnosti, o němž jsem se doslechl, že je žákem hathajógy (fakírem) a zná určité mantry (zaklínací formule) k uklidnění tajfunu, rozeslal jsem tucet dopisů po Austrálii, Americe, Anglii, Indii a Číně. Když ale dopisy konečně našly svůj cíl, byl kapitán Searle týden po smrti. Vstoupil jsem do Theosofické společnosti, založil v Praze lóži a obcházel jako řvoucí lev, abych získal další přívržence pro společnost. V úzkém kruhu jsem přednášel o anglických pamfletech a jiném smetí. Jediným trvalým úspěchem, jehož jsem svým úsilím dosáhl, bylo, že jsem se tím vycvičil v překládání téměř spatra, takže dnes mohu předčítat lidem anglickou knihu, jako by byla německy. Annie Besantová se mi odvděčila za mou horlivost a přijala mne do určitých užších kruhů Theosofické společnosti, jež mají centrum v indickém Adyaru. Dostával jsem od ní stále další a další instrukce stran jógy. Od tohoto momentu, až do mého odchodu, k němuž došlo asi o tři měsíce později, jsem vedl život na pokraji šílenství. Živil jsem se jako vegetarián, už vůbec jsem nespal, požíval dvakrát denně lžíci arabské gumy rozpuštěné v polévce (to mi bylo vřele doporučeno francouzským okultním řádem za účelem probuzení astrálního jasnovidectví), noc co noc jsem po osm hodin cvičil ásany (asijská pozice vsedě se zkříženýma nohama) a při tom zadržoval dech, až jsem zakoušel smrtelný třas. Poté, při novoluní, jsem vyjížděl v nejhlubší temnotě na kopec, zvaný svatoprokopská sluj, daleko od Prahy, koně přivázal ke stromu, posadil se do ásany a upřeně zíral na jeden bod na obloze až do rozbřesku. Návody k tomu, pokud jsem je nedostal od Annie Besantové, jsem vyčetl z knih indické nebo středověké provenience. A vždy, když hrozilo, že má důvěra bude zklamána, nebo když se mne zmocnily pochyby, poslal mi nějaký antikvář katalog dosud neznámých prací o józe, magii a podobných věcech, jenž mě znovu omámil další nadějí.

Jedné noci jsem tak seděl na vltavském nábřeží, byla zima a vyjížďka na můj kopec nebyla pro hluboký sníh možná. Za mnou byla stará mostecká věž s velikými hodinami. Zachumlán do kožichu, přesto však třesa se zimou, jsem tam tak seděl už několik hodin, zíraje na černavé nebe a všemožně se namáhaje dosíci toho, co mi paní Besantová v jednom dopise popsala jako vnitřní zření. Vše marně. Od nejranějšího dětství až do oné doby mi totiž zcela chyběla schopnost jinak dostupná mnoha lidem, totiž vybavit si se zavřenýma očima obraz nebo známý obličej. Tak jsem například nikdy nedokázal říci, zda ten či onen z mých známých má modré, hnědé či šedé oči, tmavé či hnědé vlasy, rovný nebo zahnutý nos, pokud jsem si ho předtím záměrně za tímto účelem neprohlédl. Jinak řečeno, byl jsem zvyklý myslet ve slovech, nikoli v obrazech. A na onu lavičku jsem se posadil s pevným úmyslem nevstat dříve, než se mi podaří získat přístup k vnitřní tváři, s myslí upřenou na vznešený předobraz Gautamy Buddhy, jenž se kdysi posadil pod strom s podobným rozhodnutím. Já jsem to ovšem vydržel zhruba asi pět hodin, ne celé dny a noci jako on. Najednou na mě začala dotírat myšlenka: Kolik je asi hodin? A tehdy, právě v okamžiku, kdy jsem byl vytržen ze svého pohřížení, jsem jasně a zřetelně a to tak jasně a zřetelně, jak jsem, pokud se pamatuji, nikdy předtím v životě nic zřetelně neviděl, na nebi uzřel jasně se rýsující veliké hodiny. Ručička ukazovala za dvanáct minut dvě. Tak ohromující to bylo, že jsem cítil, jak se mi srdce — ne zastavilo, ale začalo bít neuvěřitelně pomalu; jako bych je svíral v ruce. Otočil jsem se, pohlédl na věžní hodiny, které jsem měl za zády. — Že bych se byl již dříve obrátil, a tak získal určitou orientaci, kolik asi je, je zcela vyloučeno, neboť jsem po celých oněch pět hodin seděl nepohnutě na lavičce, jak je předepsáno při podobných koncentračních cvičeních. Na hodinách bylo přesně tolik, jako bylo ve vizi na nebi: za dvanáct minut dvě! A byl jsem blažený; jen s maličkou obavou: Zůstane to „vnitřní oko“ otevřené? napadlo mě. Začal jsem znovu cvičit. Po určitou dobu zůstalo nebe černé a zavřené, jako bylo dříve. Najednou mě napadlo zkusit, zda se mi podaří znovu přinutit srdce se tak zklidnit a ukáznit, jako tomu bylo předtím při vizi, anebo k tomu pravděpodobně došlo již samo od sebe před onou vizí. Určitě to nebyl jen tak obyčejný nápad, ale spíše napůl vytušený závěr vyvozený ze smyslu jedné Buddhovy věty, jež na mě dotírala a jako by přicházela z neviditelných úst „Zahaleného“. Zněla: „Věci vycházejí ze srdce, tam se rodí a s ním jsou spojeny.“ Tehdy mi ona věta vešla do krve. Není to jen nějaké „okřídlené rčení“, které přečteme jedním uchem tam a druhým ven. Ne, je to úhelný kámen vší filosofie, poznatek, že vše, co se zde v materiálním kosmu domníváme objektivně vně sebe vnímat, není látkou, ale stavem našeho Já. Tato věta tvoří také jemný klíč k pravé magii a nezahrnuje pouze teoretické poznání. Často mi pomohla v životě tehdy, kdy jsem si myslel, že jsem se ztratil, jako mocná podaná ruka. Napadla mě ihned, když jsem se později zřítil pádem asi o tři sta metrů z Dent du Jaman, dopadl na levé rameno, ale přesto jsem se ještě dokázal pootočit, zaujmout jinou polohu a směr, což způsobilo, že jsem skončil nikoli v suti, jak by to jinak nevyhnutelně skončilo, ale ve strži plné měkkého sněhu. Zachránila mě ta věta? To ona mi vnukla v bleskové rychlosti nápad: otoč se? Kdo mi to poví? Mně se ale zdá, že tomu tak bylo.

Seděl jsem na lavičce a hleděl opět na nebe. Konečně se mi podařilo znovu navodit předchozí klid srdce v hrudi. Rovněž se dostavil účinek. Bylo to, jako by se kolem mne prolomila noční obloha. Jako by se vydělila z atmosféry a ustoupila do nějaké nezměrné hlubiny prostoru. Pozoroval jsem se při tom co nejbedlivěji. A brzy jsem pochopil: to se děje jen proto, abys nastavil rovnoběžně osy zraku. A hned jsem si vzpomněl, že jsem v knihách četl, že somnambulové v extázi mají pohled pořád jakoby upřený do dálky. Netrvalo to dlouho a podařilo se mi nejen jaksi opanovat tlukot svého srdce — sice v nepatrné, ale přece jen postačující míře — ale také směr pohledu očí a hned se stalo něco, co jsem nikdy předtím nezažil: v kruhovém výřezu nebe se utvářely geometrické tvary. Jako první se mi zjevilo znamení „In hoc signo vinces“ — kříž ve velkém, latinském H. Pohlížel jsem na to s chladným srdcem, jakoby nezúčastněně, beze stopy domýšlivosti nebo čehokoli podobného. Konečně také proto, že pro křesťanské extáze jsem měl tehdy pramalé pochopení. Jen jako přihlížející jsem vnímal, že rej mých vizí započal právě touto starou rytířskou pečetí. Potom se připojily další geometrické tvary, některé podobné magickým znakům, jaké se vidí ve středověkých čarodějných knihách. Vše bylo bez barev. Až mnohem později se mi začaly zjevovat obrazy, barevné a zářící. Velice často to bývaly řecké sochy, například Pallas Athéna. Všechny tyhle obrazy měly společné především jedno: byly tak ostré, nádherně barevné a jasné, že pozemské věci se ve srovnání s nimi zdály vybledlé a mlhavé. Dá se to těžko pochopit: občas jsem je mohl vidět ze všech stran současně, jako by vnitřní oko nebylo čočkou, ale spíše kruhem objímajícím vizionářův pohled. Konečně jsem se ve zření natolik vycvičil, že jsem obrazy mohl libovolně vyvolávat, i když jsem nebyl jinak vnějškově v klidu, třeba při nezúčastněném hovoru s někým jiným. Oblíbeným mým cvičením bylo číst v kavárně noviny a přitom se v duchu obírat velikým spleteným klubkem lana a rozmotávat ho, jako by leželo skutečně přede mnou, smyčku po smyčce, až by leželo svinuto do kruhu přede mnou, podobné kotevnímu lanu nějaké lodi. Je to stav, jemuž přičítám značnou důležitost, neboť se mi jeví, že vnější člověk není zde sám, ale že je ještě cosi hlubšího, co vyvolává obrazy. Ještě dnes nedokážu kouzlit obrazy před svýma očima zcela libovolně. A bylo by také bezcenné, kdybych to dokázal. Ztratilo by to potom pro mne svůj pravý účel, jímž je sdělení. A potom by ke mně promlouvalo už jen běžné vědomí o tom, co stejně jinak už vím!

Konec ukázky