Tomova

půlnoční

zahrada

Philippa Pearceová

Malvern 2019

Tom’s Midnight Garden was originally published in English in 1958. This translation is published by arrangement with Oxford University Press.

Text © Philippa Pearce, 1958

Translation © Zuzana Koudelková 2019

Illustrations © Susan Einzig

Cover © Levi Pinfold

© Jakub Hlaváček – Malvern, 2019

ISBN 978-80-7530-160-4

ISBN 978-80-7530-185-7 (ePUB)

ISBN 978-80-7530-188-8 (MOBI)

Obsah

Vyhnanství

Hodiny odbíjejí třináct

V nočním svitu

Za denního světla

Stopy v rose

Za brankou

Hlášení pro Péťu

Bratranci

Hatty

Hry a povídání

Řeka, která se vlévá do moře

Husy

Nebožtík pan Bartolomeus

Honba za poznáním

Výhled ze zdi

Domeček na stromě

Pátrání po Hatty

Pokoj se dvěma zamřížovanými okny

Následující sobota

Anděl promluvil

Čas a zase čas

Zapomenutý slib

Bruslení

Bratři se setkávají

Poslední příležitost

Omluva

Příběh pro Toma Longa

I.

Vyhnanství

Tom postával sám na zápraží u zadních dveří, a jestliže dovolil, aby mu po tváři stekly slzy, byly to slzy hněvu. Na rozloučenou přejel pohledem po zahradě a byl vzteky bez sebe, že ji musí opustit – stejně jako Péťu. Měli přece v plánu užít si tu o letošních prázdninách spoustu zábavy.

Domy ve městě mají zpravidla jen malou zahrádku a ani zahrada Longových nebyla žádnou výjimkou. Na jednom kousku půdy rostla zelenina, další byl vyhrazen pro trávník, pak tu byl jeden květinový záhonek a pás zarostlý plevelem, který uzavíral plot. Právě u plotu rostla jabloň. Byl to velký strom, ale nesl jen velmi málo ovoce, a díky tomu měli oba kluci odjakživa dovoleno na něj lézt, jak se jim zachtělo. Letos o prázdninách si ve větvích jabloně chtěli postavit domeček.

Tom to všechno chvíli upřeně pozoroval a pak zašel zpátky do domu. Když procházel kolem schodiště, zavolal nahoru: „Ahoj, Péťo!“ V odpověď se ozval chraplavý hlas.

Vyšel ven před vchodové dveře, kde už čekala maminka s kufříkem. Natáhl se, že si ho od ní vezme, ale paní Longová kufr nedala hned z ruky. Potřebovala, aby si Tom nejdřív poslechl, co mu chce říct. „Tome,“ spustila, „já vím, že nejsi rád, že odsud musíš kvůli spalničkám tak narychlo odjet, ale věř mi, že ani my z toho nemáme žádnou radost. Mně i tatínkovi se po tobě bude stýskat a Péťovi zrovna tak. Asi je ti jasné, že když je Péťa nemocný, žádná zábava ho tu rozhodně nečeká.“

„Neřekl jsem, že se tu beze mě budete všichni skvěle bavit,“ opáčil Tom. „Řekl jsem jen to, že –“

„Pšt!“ špitla maminka a sklouzla pohledem na silnici, na auto, které tu zastavilo, a na muže sedícího za volantem. Podala Tomovi kufřík a sklonila se nad něj. Povytáhla mu vázanku, aby zakrývala knoflíček u krku. Ráda by ho připravila na to, co ho v nadcházejících týdnech čeká, a tak s ústy jen pár centimetrů od Tomových uší zašeptala: „Tome, miláčku… nezapomeň, že se musíš chovat jako host, a snaž se – jak jen ti to mám říct? – snaž se být hodný.“

Dala Tomovi pusu, zlehka jej popostrčila směrem k autu a společně vykročili. Tom si šel sednout a paní Longová obrátila svou pozornost k řidiči. „Pozdravuj ode mě Gwen, Alane,“ řekla, „a pověz jí, že jsme vám oběma moc vděční, že si Toma tak narychlo berete k sobě. Je to od vás opravdu laskavé, viď, Tome?“

„Opravdu laskavé,“ zopakoval Tom zatrpkle.

„Jakmile se v domě objeví nemoc,“ pokračovala paní Longová, „vždycky je tam najednou těsno.“

„Jsme rádi, že můžeme pomoct,“ řekl Alan a nastartoval motor.

Tom si stáhl okénko, u něhož stála matka. „Tak tedy ahoj!“

„Ach, Tome!“ třásly se jí rty. „Mrzí mě, že ti prázdniny začínají takhle nešťastně!“

Auto se dalo do pohybu. Tom musel svou odpověď zakřičet: „Býval bych měl radši spalničky spolu s Péťou. Mnohem radši!“

Tom naštvaně zamával mamince na rozloučenou a pak, nedbaje na možné důsledky, zamával i zarudlému obličeji nalepenému na okno dětského pokoje. Paní Longová vzhlédla nahoru, aby se podívala, kam Tom mává, a rozhodila ruce v zoufalém gestu – Péťa měl nakázáno ležet celý den v posteli – a spěchala dovnitř.

Tom vytáhl okýnko zpátky nahoru a za nepřátelského ticha se opřel do sedadla. Strýc si odkašlal a řekl: „No, doufám, že spolu budeme vycházet dobře.“

Nebyla to otázka, a tak na to Tom nic neodpověděl.

Věděl, že to není slušné, ale své chování si před sebou dokázal obhájit: strýčka Alana neměl moc rád a nechtěl ho mít rád vůbec. Vlastně by byl radši, kdyby k němu byl strýc krutý. „Kéž by mě bil,“ pomyslel si Tom, „to bych mohl utéct domů a maminka s tatínkem by řekli, že jsem dobře udělal, karanténa nekaranténa. Ale já vím, že se mě nikdy ani nepokusí udeřit. A teta Gwen – ta je ještě horší, protože má ráda děti a je milá. Budu se s nimi několik týdnů tísnit v malém bytě…“ Nikdy dřív u strýčka s tetou nebyl, ale věděl, že bydlí v bytě, ke kterému nepatří žádná zahrada.

Jeli mlčky. Cestou projížděli historickým městečkem Ely, ale zastavili tam jen na chvilku, během níž strýc Kitson skočil pro pohlednici s obrázkem věže místní katedrály. Koupil ji pro Toma. Ten se ale cítil ukřivděně, protože si nesměl na věž vylézt – strýček mu velice rozumně vysvětlil, že o něčem takovém teď nemůže být ani řeč, protože Tom je kvůli spalničkám v karanténě. Nemůže být doma s Péťou, aby se od něj nenakazil, a mezi jiné lidi taky nesmí, pro případ, že by už Péťovy spalničky přece jen chytil. Oba Kitsonovi už naštěstí spalničky prodělali.

Z Ely pokračovali přes blata do Castlefordu a odsud ještě kus za město až ke Kitsonovým. Bydleli ve velkém domě, který byl rozčleněn na byty. Kolem dokola stály novější a menší domky a obklopovaly jej mořem arkýřových oken, štítů a věžiček. Byl to jediný velký dům široko daleko – podlouhlý, jednoduchý, ponurý.

Alan Kitson zatroubil na klakson a odbočil na příjezdovou cestu – tedy jestli se tomu tak dá říkat, protože to byla jen velmi krátká cesta. „Mám za to, že dřív tu bývalo víc místa, dokud nepostavili ty domy naproti. Kvůli nim pak museli rozšířit silnici.“ Zastavil před vchodovými dveřmi, vedle nichž stál z každé strany sloup. Ve dveřích se objevila rozesmátá teta Gwen, která už se nemohla dočkat, až dá Tomovi pusu. Vedla ho dovnitř a strýc Alan s kufrem šel hned za nimi.

Pod nohama Tom ucítil studené kamenné dlaždice a nasál zápach starého prachu, který se nikdo neobtěžoval utřít. Rozhlédl se kolem a po zádech mu přeběhl mráz.

Hala velkého domu nebyla ošklivá nebo zanedbaná, ale působila nevlídně. Chodba ve tvaru písmene T, z níž vedlo nahoru schodiště, byla srdcem celého domu. Bylo to ale prázdné srdce, chladné a mrtvé. Na vysoké, šedé stěny někdo připevnil barevné plakáty z cest. V rohu stál zapomenutý koš s prádlem a se seznamem toho, co si jeho majitel nechal vyprat. U zadních dveří byly vyskládané prázdné lahve se vzkazem pro rozvozce mléka. Všechny tyhle věci působily, jako by ani do chodby nepatřily. Chodba zůstávala prázdná a tichá – tichá až na hlas tety Gwen, která nepřestávala brebentit o Tomově mamince a Péťových spalničkách. Když se na okamžik odmlčela, Tom uslyšel, že je tu také jeden zvuk, který se ozývá bez přestání: tik, tak a zase tik starodávných pendlovek.

„Ne, ne, na ty, Tome, nesahej,“ řekla teta Gwen, když se Tom otočil směrem k hodinám. Ztišila hlas. „Patří staré paní Bartolomeusové z horního bytu. Je na ně dost choulostivá.“

Tom nikdy předtím neviděl, jak to vypadá uvnitř pendlovek, a napadlo ho, že později, až u toho nikdo nebude, by je mohl přijít prozkoumat. Jistě se nic nestane, když se jenom podívá. Stál teď k hodinám zády, nenápadně pokračoval v hovoru s tetou a zajel nehty pod dvířka od skříňky s kyvadlem, aby to vyzkoušel…

„Proč si paní Bartolomeusová nevezme ty hodiny k sobě nahoru, když je na ně tak choulostivá?“ zeptal se Tom. Zlehka zabral nehty, ale dvířka nepovolovala.

„Protože jsou zezadu přišroubované ke zdi a hřebíky jsou do nich zarezlé,“ odpověděla teta Gwen. „Běž od nich, Tome. Pojď nahoru na čaj.“

„Jé aha!“ ozval se Tom, jako kdyby si nevšiml, že u hodin celou dobu stojí. Udělal krok stranou. Dvířka byla zamknutá.

Šli po schodech nahoru do bytu Kitsonových, když uslyšeli, jak za nimi pendlovky majestátně odbíjejí jednu hodinu. Strýček Alan se zamračil a pronesl o hodinách nějakou uštěpačnou poznámku. Na ciferníku byl správný čas – ručičky ukazovaly pět hodin, což odpovídalo – ale odbíjení se přesným časem většinou neřídilo. Strýc poznamenal, že se na něj nedá vůbec spolehnout. Zvuk odbíjení byl navíc tak pronikavý, že se o nespolehlivosti hodin přesvědčoval i v noci, když už ležel v posteli.

Došli do prvního patra, kde Kitsonovi bydleli. Odsud stoupaly nahoru další schody k podkrovnímu bytu paní Bartolomeusové, jíž patřily pendlovky a spolu s nimi i celý dům. Byla paní domácí Kitsonových i všech ostatních nájemníků velkého domu.

„Tak tohle je náš byt, zlatíčko,“ pokynula Tomovi teta Gwen, „a tady je pokoj pro hosty – tvůj pokoj. Dala jsem ti tam květiny a taky knížky, aby sis mohl číst.“ Usmála se na něj a na očích jí bylo vidět, jak moc si přeje, aby se tu Tomovi líbilo.

Tomův pokoj měl vysoký strop, ale jinak byl celkem malý. Kromě dveří, kterými sem s tetou vešli, tu byly ještě jedny podobné. Okno bylo velké a mělo širokou okenní tabuli – bylo to jedno z těch, které Tom viděl zvenku. Měl v plánu chovat se jako vděčný host, ale –

„Ale vždyť to okno je zamřížované!“ vybuchl. „Tohle je pokojík pro miminko! Já nejsem žádné mrně!“

„Ale jistě že ne, jistě že ne!“ vykřikla teta Gwen zrovna tak rozčileně. „To s tebou nemá co dělat, Tome. V tomhle okně byly mříže, už když jsme se sem nastěhovali. Stejně tak byly i v koupelně.“

Tomovu nedůvěřivost se ale nepodařilo tak docela rozptýlit.

Teta jej nechala na chvíli o samotě, aby si mohl vybalit věci, a šla nachystat svačinu. Tom se rozhodl prohlédnout si pokoj pozorněji. Ty druhé dveře vedly do komory s oblečením. Všechny knížky byly jen školní holčičí příběhy z dětství tety Gwen. A především tu byly ty mříže – mříže jako v okně pokojíku pro malé děti, to mohla teta vysvětlovat, jak chtěla.

Svačina ale Tomovi trochu zlepšila náladu. Teta přichystala čaj s domácími scony – malými sladkými bochánky, které se v Anglii podávají se smetanou a jahodovým džemem. K tomu ještě byla vajíčka natvrdo. Jak teta sama říkala, byla dobrá kuchařka a vaření ji moc bavilo. Měla v plánu synovce svými dobrotami rozmazlovat po celou dobu návštěvy.

Po svačině napsal Tom dopis mamince, aby věděla, že ke Kitsonovým dorazil v pořádku. K dopisu přiložil pohlednici pro Péťu, na níž bratrovi vyložil, jak se věci mají. „Doufám, že s tvými spalničkami je to už lepší,“ napsal. „Tohle je fotka věže katedrály v Ely.“ (Tom věděl, že toto bude Péťu zajímat – zdolávat věže kostelů oba kluky bavilo stejně tak jako lézt na stromy.) „Projížděli jsme Ely, ale jít na věž mi s. A. nedovolil. Dům je tu rozdělený na byty a nemá žádnou zahradu. Na okně mého pokoje jsou mříže, ale t. G. tvrdí, že je to nedopatření. Jídlo je tu dobré.“

Když si to po sobě Tom přečetl, rozhodl se, že poslední větu podtrhne, aby byl k tetě spravedlivý. Vzkaz opatřil svým speciálním podpisem – nakreslil kocoura s dlouhým tělem, protože jeho jméno, Tom Long, se dalo vyložit právě jako „dlouhý kocour“.

Když Tom kocourovi kreslil fousy, uslyšel zespoda zvuk starých pendlovek. Ano, byly slyšet tak zřetelně, že se dalo snadno spočítat, kolikrát udeřily. Tom údery spočítal a ušklíbl se. Už zase odbíjely špatně – úplně nesmyslně.

II.

Hodiny odbíjejí třináct

Odbíjení starých pendlovek Toma provázelo pořád, zejména v noci, když bylo jinak ticho a všichni ostatní spali. Jenom on byl vzhůru. Chodil do postele ve stejnou dobu jako obvykle, ale potom zůstal několik hodin ležet bdělý nebo v polospánku. Nikdy dřív v životě nespavostí netrpěl a ani teď mu to nešlo na rozum. Napovědět mu mohlo napětí a neklid, které cítil v žaludku. Někdy se stalo, že začal podřimovat, a v polospánku se mu zdálo, že se z něj staly dvě bytosti. Jedna z nich nechtěla za nic usnout a sobecky ve spánku bránila i té druhé, a to tak, že jí mumlala cosi o šlehačce, krevetové omáčce, rumovém másle, domácí majonéze a dalších vydatných jídlech, které teď tvořily Tomův jídelníček. Když se Tom ze sna probudil, byla to pro něj úleva.

Důvodem Tomovy nespavosti bylo kulinářské umění tety Gwen – tedy vedle nedostatku pohybu. Tom musel trávit celé dny doma, luštit křížovky a skládat puzzle. Nesměl jít ani otevřít, když přivezli mléko, aby od něj náhodou chudák mlékař nechytil spalničky. Pohyb měl jen tehdy, když pomáhal tetě Gwen v kuchyni s vařením těch bohatých a sytých jídel – bohatších a sytějších, než jaká kdy viděl.

Tom neměl tušení, proč nemůže spát, ani co by se s tím dalo dělat. Nikdy ho ale nenapadlo, aby si na to stěžoval. Nejdřív zkusil, jestli neusne nad holčičími příběhy tety Gwen. Ukázalo se však, že tak nudné, aby při jejich čtení upadl do spánku, zase nejsou. Tom to ale hned nevzdával a strýček Alan jej pak přistihl půl hodiny před půlnocí, jak pořád čte. Byl z toho pořádný poprask. Tom musel slíbit, že jakmile nastane čas jít spát, nebude si v posteli číst déle než deset minut, a až mu teta přijde popřát dobrou noc a zhasnout, už si znovu nerozsvítí. Toma nijak zvlášť netrápilo, že nemůže pokračovat ve čtení příběhů, ale potmě se dlouhé hodiny vlekly ještě více.

Jedné noci Tom jako obvykle ležel v posteli a nemohl usnout. Rozčilovalo ho, že musí být ve tmě, když přitom strýček s tetou sedí ve vedlejším pokoji, čtou si, povídají si a vůbec si dělají, co se jim zachce, a krásně jim na to v obýváku svítí světlo. Zato on byl tady, nespal ani trochu, ale nemohl dělat vůbec nic. Připadalo mu, že nocí, které musel takhle protrpět, už uběhla celá řada. Dnes už to ale nemohl snést. Posadil se, odhrnul přikrývku a slezl z postele dolů, aniž by měl vymyšlený nějaký plán. Opatrně přešel ke dveřím pokoje, potichoučku je otevřel a vyplížil se na chodbu bytu.

Z obýváku Tom slyšel strýčka Alana, jak pevným hlasem čte nahlas ze svého oblíbeného týdeníku plného chytrých článků. Teta Gwen jako obvykle buď oddaně poslouchala, nebo spala.

Tom se jen na chviličku zamyslel a pak vyklouzl do kuchyně a odtud do spíže. Doma se s Péťou na takové výpravy vydávali běžně.

Teta Gwen měla ve spíži dvě chlazené vepřové kotlety, půlku dezertu z piškotů, zakysané smetany a ovoce, pár banánů, nějaké housky a koláče. Tom se zarazil. Sám sebe přesvědčoval, že neví, do čeho se pustit dřív. Dobře ale věděl, že zkrátka nemá hlad. Aby se neřeklo, zmocnil se jedné úplně obyčejné okoralé housky. Pak ho ale přemohla únava ze všeho toho jídla, které dnes snědl, a housku zase položil, ať si tam ještě jeden den pobude.

Tom se na své výpravě po celou dobu choval naprosto neslyšně – však by se taky za sebe musel jinak stydět. Měl ale smůlu. Když vyšel ze spižírny ven a odcházel kuchyní pryč, střetnul se tváří v tvář se strýcem Alanem, který šel právě z obýváku. Strýček překvapením a rozhořčením vykřikl, načež se i teta Gwen přišla podívat, co že se to děje.

Tom si byl svého provinění vědom, ale za takový povyk to přece nestálo. Teta z toho byla celá nesvá – Tom musí mít hlad, když v noci chodí tajně do spíže. Nedává mu pořádně najíst a on pak v noci trpí hladem.

Strýček Alan si ale Toma při jídle dobře všímal a bylo mu jasné, že noční toulky nemají s hladem co dělat. Tom navíc přísahal, že ve spíži nic nevzal. Proč tam tedy byl? Jen tak? Tomu snad má strýc věřit?

Tomovi se strýčka s tetou nepodařilo přesvědčit o tom, že kluci chodí na výpravy do spíže úplně běžně, aniž by měli hlad. Řekli mu, že v každém případě je už moc pozdě na to, aby byl jinde než v posteli. Zahnali ho zpět do pokoje a strýc si neodpustil malou přednášku.

„Tome, tohle už se nesmí opakovat. Jak se jednou zhasne, tak už nebudeš rozsvěcet ani vstávat z postele. Uvědom si, že je rozumné, aby –“

„A to nesmím vstát ani ráno?“ skočil mu Tom do řeči.

„To samozřejmě můžeš, to je něco jiného. Nemluv hlouposti, Tome. V noci ale budeš v posteli, a to proto, že –“

„Takže nesmím vstát, ani když vážně moc potřebuju?“

„Do koupelny samozřejmě jít můžeš, když potřebuješ. Potom ale zase půjdeš rovnou do postele. Budeš chodit spát v devět hodin večer a vstávat v sedm ráno. To je tedy deset hodin spánku, které musíš mít, abys –“

„Ale já nemůžu spát, strýčku!“

„Budeš už zticha, Tome?“ okřikl ho strýc Alan, kterému právě došla trpělivost. „Snažím se s tebou rozumně domluvit! Kde jsem to skončil?“

„Deset hodin spánku,“ řekl Tom odevzdaně.

„Správně, děti ve tvém věku potřebují spát deset hodin denně. To si musíš uvědomit, Tome. Proto je nutné, abys byl v posteli, jak jsem řekl. Doufám, že jsem se vyjádřil jasně. Já a teta Gwen si přejeme, abys chodil spát v devět večer a pro své vlastní dobro byl v posteli deset hodin a pokud možno stejně dlouho i spal. Rozumíš tomu, Tome?“

„Ano.“

„Prosím tě tedy, abys mi slíbil, že se budeš naším přáním řídit. Slibuješ, Tome?“

Copak může kluk v takové situaci slib odmítnout? „Asi ano,“ na to Tom. „Slibuju.“

„No vidíš!“ ozvala se teta Gwen.

„Dobře. Věděl jsem, že se domluvíme,“ řekl strýc Alan.

„Ale ať je to jak chce, já spát nemůžu!“

„Všechny děti spí,“ odsekl strýček.

„To je jen tvoje představivost, Tome,“ dodala teta Gwen jemněji.

Tom nevěděl, co jiného na to říct, než že to není pravda, a to mu nepřipadalo moudré.

Strýček s tetou ho nechali o samotě.

Tom ležel ve tmě a rozmýšlel si, co napíše do dopisu mamince. „Přijeď si pro mě. Hned.“ Ale ne, to by asi bylo zbabělé, a navíc by si o něj maminka dělala hrozné starosti. Možná bude lepší, když se vypovídá Péťovi, i když ten mu kvůli své nemoci nemůže nic odpovědět. Napíše mu, jaká je tu příšerná nuda, a to i v noci. Není tu co dělat, nedá se nikam jít, natož aby tu byl někdo, s kým by se dalo něco podniknout. „Ještě nikdy jsem nebyl v takové díře,“ představil si Tom, jak píše. „Udělal bych cokoli, abych se odsud mohl dostat, Péťo. Snad nikde to nemůže být horší než tady.“ Tomovi se zdálo, že on i celý jeho pokoj jsou už touhou po svobodě tolik naplnění, že se pod tou tíhou musí co nevidět zbortit zdi a on bude opravdu volný.

Strýc s tetou odešli a začali se sami chystat ke spánku. Tom ležel v posteli, poslouchal, jak se strýček Alan koupe, a nenáviděl ho. Z nějakého důvodu vždycky slyšel, co se děje vedle v koupelně, jako by tam sám byl. Dneska mu to připadalo, jako by byl ve vaně se strýcem. Za chvíli zase slyšel pohyb a hovor z jiného místa v bytě. Potom konečně světelná čárka pode dveřmi zmizela, což znamenalo, že světlo v chodbě zhaslo a bude už jen noc.

Bylo ticho a nic se nedělo. Potom staré pendlovky začaly odbíjet dvanáct. Strýc s tetou už obvykle před půlnocí leželi v posteli a spali. Jenom Tom byl celý otrávený a nespavost mu nedovolila ani zamhouřit oči.

A pak konečně odbila jedna hodina. Hodiny však asi chtěly ukázat, že si mohou dělat, co chtějí, a po prvním úderu následoval ještě druhý! To, že hodiny neodbíjejí správně, ale tentokrát Toma vůbec nenadchlo. Následoval i třetí úder. A čtvrtý! „Je jedna hodina,“ zašeptal Tom naštvaně zpod přikrývky. „Proč tedy neodbíjíte jednu jako všechny ostatní hodiny?“ Ale hodiny na to: Pět! Šest! Tom ani v tom rozčilení nedokázal přestat počítat – byl to už takový jeho noční zvyk. Sedm! Osm! Nikdo jiný než hodiny také na Toma během dlouhé noci nepromluvil. Devět! Deset! „To už vážně přeháníte,“ pomyslel si Tom, kterého přemohl úžas, a zívl. A to pořád nebylo všechno: Jedenáct! Dvanáct!

„Odbít půlnoc jenom jednou je asi málo!“ ušklíbl se Tom ospale. Třináct! zahlásily hodiny a pak přestaly odbíjet.

Třináct? Tom se zarazil. Copak je to možné, aby hodiny skutečně bily třináctkrát? To přece nedělávají ani staré hodiny, které už jsou celé pomatené. Muselo se mu to zdát. Vždyť už usínal, možná dokonce spal. Ale ne, ať byl vzhůru nebo podřimoval, určitě napočítal do třinácti. Tím si byl jistý.

Tom věděl, že je to pro něj nějakým způsobem důležité, cítil to v kostech. A měl z toho divný pocit. Ticho, které se rozhostilo, bylo najednou plné očekávání. Dům jako by zatajil dech. Tma na Toma začala naléhat a dotírat otázkou: No tak, Tome, hodiny odbily třináct – co s tím budeš dělat?

„Nic,“ odpověděl Tom nahlas. A pak ještě dodal: „Nemluv hlouposti!“

Co by taky mohl dělat? Musel spát, a to deset hodin, nebo se o to alespoň snažit. V každém případě musel být od devíti večer do sedmi ráno v posteli. Tak je to prý potřeba a tak to slíbil strýčkovi.

Strýc Alan si byl svými důvody naprosto jistý. Tomovi teď ale začalo připadat, že se musel v něčem splést… To, že den má dvacet čtyři hodin – dvakrát dvanáct –, považoval strýček za samozřejmost a nijak se nad tím nezamýšlel. Ale co kdyby měl den dvakrát třináct hodin? Potom by od devíti večer do sedmi ráno, s třináctou hodinou někde uprostřed, uběhlo víc než deset hodin: bylo by jich jedenáct. Tom by tak mohl být deset hodin v posteli a stejně by měl ještě hodinu navíc – jednu hodinu svobody.

Ale pomalu, pomalu! Tohle je přece směšné. Půlden zkrátka netrvá třináct hodin, to ví každý. Proč pak ale hodiny tvrdí opak? To přece nejde jen tak přejít. Ne, ale každý ví, že staré pendlovky nikdy neodbíjejí tolik hodin, kolik opravdu je – v jednu bijí pětkrát a tak podobně. Je pravda, ozval se ten druhý Tom – ten, který nikdy nenechal ospalého Toma spát –, je pravda, že ty hodiny neodbíjejí tolik, kolik doopravdy je, ale pokaždé odbíjejí nějaký počet, který dává smysl, časy, které existují! Teď odbily třináct, což znamená – alespoň pro jednou jedinkrát –, že je třináct hodin, a máme tedy hodinu navíc.

„Ale to přece nemůže být pravda,“ ozval se Tom nahlas. Dům, který zřejmě celou debatu sledoval, si netrpělivě povzdechl. „To si aspoň myslím já. A vůbec, co je to za nepořádek.“ Takhle ale přicházíš o svou šanci, zašeptal dům. „Stejně ji nemůžu čestně využít,“ na to Tom, „protože nevěřím, že by pendlovky říkaly pravdu, když odbily třináct.“ Aha, odpověděl dům chladně, takže jsi je usvědčil ze lži?

Tom se posadil na posteli a byl teď trochu rozčilený. „Dobře,“ povídá. „Jdu to zjistit. Podívám se, co ukazují ručičky. Jdu dolů do chodby.“

III.

V nočním svitu

Byla to opravdová výprava. Tom vklouzl do pantoflů, župan ale nechal ležet – však také bylo léto. Dveře od pokoje za sebou opatrně zavřel, aby náhodou nebouchly, až bude dole. Když vyšel z bytu ven, jeden pantofel si vyzul a zasunul jej jako klínek pod přivřené dveře. Takhle se nemusel bát, že se nedostane zpátky.

Konec ukázky