Kniha vychází s finančním přispěním Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy a Nadace Vize 97.

© Zdeněk Neubauer, 2004

© Malvern, 2004

ISBN 80-86702-02-2

O AUTOROVI:

BIOGENETICKÁ POZVÁNKA

Přepadla mne malá podivnost, předřadit či předpojit Sněhurce nepředpojaté životopisné svědectví o jejím autorovi. Pohádky nemají autora; jsou zcela přirozeně, jen tak, samy od sebe. Kolují od nepaměti. Tehdy snad někoho napadly. Napadený upadl v zapomnění – vypadl z paměti. Pohádky, aby nezapadly, si přirozeně hledají vypravěče a sběratele. Aby jen tak nekolovaly kolem dokola, zaúkolovaly je zaznamenáním. Zaznamenání je vyznamenání – převedení na záznam, vyžadující poznání a pochopení. Sbírání vybízí k vybírání a rozlišení: k rozumění, inteligenci. Vybíravost nabízí vybranost, eleganci. Sborník chce být souborný, výbor výborný. Něco vypadne – leccos napadne. To vše je zcela přirozené.

„Autor“ není tvůrce ani pisatel, je zprostředkovatel a zvelebitel – auctor. Autor nevymýšlí ani neplodí; schraňuje a zjevuje, co sebral a převzal. Zušlechťuje a povznáší, přenáší a přednáší to, co mu bylo svěřeno k odpovědnosti. Věrně a odpovědně překládá a předkládá, věrohodně oznamuje a referuje – předává: relata refero. Přesvědčivě dosvědčuje, svědčí – nepřesvědčuje. S nikým se nehádá: pohádku vykládá – po hádce.

Tolik poznamenávám v předznamenání tomuto sborníku – souboru, sbírky svědectví o autorově životní pouti za poznáním. Předkládá, vykládá a zjevuje novým způsobem smysl cesty mezi Životem a Poznáním, dvojí podobou přirozené skutečnosti. Nové je to, co nemá obdoby. Sněhurka přeskakuje plamen: klene se od prvotiny k poslednině, jíž dala jméno. Od Popelky ke Sněhurce – z pohádky do pohádky.

Základní corpus – tělo této nové skutečnosti, představuje Cesta za smyslem bytí a poznání. Cesta, která se označuje jako cyklus. Cyklus přednášek – kurz – běh, který probíhal tzv. „šedou zónou“ – pásmem – rozhraním mezi temnem oficiální struktury a světlem paralelní kultury. Život probíhá rozhraním (interface) mezi plynutím a vířením, řádem a změtením, proměnlivostí a stálostí, nespojitostí a souvislostí, propojením – komunikací a osamocením – izolací (ať děje, vývoje, záznamu, sítě), tvrdým a měkkým (ať už stylem, „zbožím“ – ware, tkání nebo skupenstvím). Zabydluje a osidluje předěly a přechody nikoliv tak, že je nachází, by do nich vešel, nýbrž je vytváří, aby z nich vyšel. Nenachází je a nenalézá, leč zachází s nimi a vynalézá. Život neodpočívá na mezi, nýbrž spočívá v „mezi“, leč ne tak, že by byl jen „něčím mezi“: života běh není zlatou střední cestou. Není však ani paradoxní „jednotou protikladů“, nýbrž neustálým přechodem mezi protivami. Život „surfuje“ na ostří vyhraněných předělů: doslova žije z rozdílů, tyje z opaků, vždy z obou hran a stran – citlivě, vnímavě, střídavě.

Také průběh autorova života není uběhnutou drahou během života, nýbrž průchodem svými tělesnými podobami. Z nich každá další je podobou všech předchozích: zpodobňuje to, v čem jsou si podobné. Smyslem bytí a poznání, za kterým jeho cesta šla, je tato cesta sama. Cesta obsahuje svůj smysl každým svým úsekem, každým místem. Její smysl – smysl života – je prostý. Tak prostý, že je nevýslovný: je prostě žit. Ač nikde vysloven je stále přítomen – mimochodem, mezi řádky. Smysl života je právě oním „mezi“, tak jako život sám. Je smyslem mezní situace a tělo toho znamením a výrazem. Přesto se pokusím vyjádřit slovy toto prosté téma – stálý motiv a motivaci toho, co následuje.

Skutečné poznání náleží ke skutečnosti. Každé poznání je nové. Nová zkušenost je novou skutečností – nebývalou. Poznání skutečnost obohacuje. Ne tak, že k ní jen přistupuje: není k stávající skutečnosti jen přiřazena, jako něco navíc, netečně. Poznání skutečnosti nenechává skutečnost nedotčenu. Vždyť se jí týká: skutečnost je jeho obsahem. Poznání ji zahrnuje i vyjadřuje. Každé skutečné poznání, každá zkušenost je událostí uskutečnění. Je tudíž od poznávaní skutečnosti neoddělitelná – neodmyslitelná. Nebývalá skutečnost tak činí skutečnost stávající bývalou. Neruší ji, nýbrž obnovuje: obměňuje její podobu, dává jí nový vzhled. Poznáním se skutečnost stává novým předmětem poznání – vzhledem k její nové podobě, jež se může stát novým obsahem zkušenosti. Skutečnost i zkušenost nabývají poznáním nový smysl. Skutečně nový – nebývalý. Vždyť nikdy před tím skutečnost tuto událost a zkušenost poznání neobsahovala. Nová skutečnost však tu původní zahrnuje jako obsah zkušenosti – zkušenosti svého poznání, která ji obohatila. Poznání skutečnost nezměnilo, nýbrž obnovilo: dalo jí novou podobu. Neučinilo skutečnost jinou, tak že by se jeho předmět rozplynul. Poznání učinilo skutečnost podobnou – podobně jako poznatky předchozí. Učinilo ji sobě podobnou v novém smyslu, který dřívější podobu a poznaný smysl podobnosti v sebe zahrnul.

Proto jsou „skutečnost“ i „zkušenost“ dvě podoby téže přirozenosti, nebo dva pohledy na stejnou vzájemnost podob. Čeština to bezděčně naznačuje i podobností slov „skutečnost“ a „zkušenost“. Ne náhodou se to plete: jak ve skutečnosti tak ve zkušenosti se obé proplétá: skutečnost je jak předmětem tak obsahem zkušenosti a není dána jinak, než ve zkušenosti; ta je však její součástí.

Zakoušení a poznání jsou přirozené, tělesné pochody. Zkušenost je ztělesněná znalost či dovednost: „vědět“, „znát“, „umět“ mnohé jazyky rozlišovat nepotřebují. A opačně: každé živé tělo je tvarem nabyté zkušenosti – „formátem“ jejího bytí. Staří tomuto bytostnému tvaru říkali „duše“. Tělesná podoba je projevem zkušenosti, výrazem a obrazem sebepochopení. Tělesný vzhled vyjadřuje, v čem tato podoba – tělesná podoba zkušenosti spočívá, v čem se podobá, to jest, vzhledem k čemu či v jakém smyslu je podobnou. V tom tkví smysl pochopení vlastní zkušenosti, a jednotný tělesný vzhled (eidos, species/aspectus), který smysl zkušenosti vyjadřuje. Změnou toho „vzhledem“ povstává nový smysl. Subjektivita – vztah k sobě je z řádu podobnosti. Tělesná podoba je podobou času. Času utváření a přetváření.

Obtížně se to ozřejmuje slovy – tedy něčím jiným, netělesným. Skutečnost je zřejmá jakožto žitá: je prožívána jako samozřejmá, neboť – dle apoštolových slov – „v ní žijeme, hýbeme se a jsme“ (srv. Sk 17,28). Totiž: každá živá bytost a každý z nás. Autor právě tak.

Odtud podivnost mého poslání: životopis – biografie – je protimluv. Život je bytostně tělesný, nikoliv písmenný. Není popisem – řazením písmen, nýbrž podobou, přetvářením v řádu dob. Řádem stvoření, ne pořádkem složení, stanoveným předpisem. Životní příběh a zkušenost, o nichž se zde podává svědectví nepočaly bádáním či vědomým zaměřením se na daný problém. Nic zde není problematické. Řešení problémů (tzv. problem solving), podle něhož posuzujeme a měříme inteligenci živočichů, ba i svou vlastní, není projevem inteligence ani činností zvláště rozumnou, ani dokladem užitečné zkušenosti. Filosofickým postojem – projevem lásky k moudrosti není zabývání se něčím, nýbrž pobývání s tím. Zkušenost nabýváme. Tu racionální, když nabýváme rozumu. To je však zvláštní případ zkušenosti tělesné – jíž bytost nabývá podoby. Teprve tělo může nabývat rozumu. Rodíme se do života jako tělesní – tělesně živí. Počátkem života není zrození, nýbrž zplození.

Začít od počátku znamená začít od početí. Otec si přál být bez dětí. Zplození dítěte bylo preventivním opatřením před nasazením matky do Říše. Nemusel vzniknout, povstal shodou okolností – z rozhodnutí. A nepovstal z ničeho, nýbrž ze dvou zárodečných buněk (gamet). Ty vznikly – v obrovském množství – v jiných tělech, jedna v těle matky, druhá v těle otce. Byly jejich součástí a náležela jim rozdílná zkušenost a odlišná přirozenost: opět jedinečná, leč lidská, v každém z obou provedeních: mužském a ženském. Než se staly zralými zárodečnými buňkami – vaječnými či semennými (spermiemi), prodělaly cestu celým tělem zárodku. Gamety nevznikají v gonadách, kde dozrávají; stěhují se tam postupně ze vzdáleného místa. Jsem přesvědčen, že na své pouti vyvíjejícím se zárodkem si obhlížejí terén, vytvářejí si obraz toho, na čem se mají partnersky podílet v příštím pokolení: zázraku stvoření bytosti. Jdou do těla na zkušenou. Dvé zkušených různých těl se jednou případně sdruží v jeden dvourodý základ jedinečné různorodé zkušenosti, který je východiskem nového stvoření, na počátku nové tělesné, vtělující se zkušenosti. Začátkem vzniku nové podoby, podobné sobě samé, počátkem sebe sama, je samopočetí . Tehdy spočívá počaté jen z povahy Chvíle. Ničím jiným právě nastávající, dosud nebyvší jednobuněčný jedinec – individuum – nedílné, atom živé tělesné skutečnosti – není. Nic mu – jemu jako takovému – nenáleží, v ničem nezáleží ten, kdo dosud nic nezakusil a nezkusil prve, než se o cokoliv pokusil, za tajemného, skrytého „není jest“, „zákusku“ Času. („Zákusek“, tj. zakušené, dle „zážitek“.) Jeho úprava a příprava je, pravda, určena povahou Chvíle, náležející času rodičů, času setkání – poznání, času otce a matky, neboť početí je naplněním jejich časů, času jejich těl – tělesných světů a vztahů. Tento „zákusek“ – ukousnutý, okusený z rodičovských časů, je zplozenci prvotní zkušeností – první zkouškou. Pokud obstojí – přestojí-li rozdíl mezi „jsem“ a „nejsem“ – stává se tato chvíle početí tvarem jeho vlastního času, časem utváření zárodku (zygoty) do svého bytí-jako, podobou – tvarem doby, kterou od té doby bude nadále zpodobňovat a utvářet, křehkou nádobou vlastního jsem-a-nejsem, kterou bude naplňovat a přetvářet v osud. Do ní mu z osudí oba rodičovské základy vypadly a připadly, sem byly vloženy co vlohy, uloženy co úlohy, věnovány co věno – výbava, jíž je vybaven. Tou se bude zabývat – a nikoliv problémy a náměty.

Bytí vzešlé zplozením počíná početím. Zpočátku vytváří svou tělesnou podobu z času života své matky, v němž tráví svůj zárodečný život. Je to už jeho podoba – podoba cesty tělesným utvářením za smyslem bytí a poznání. Přesun z věd popisných (dnes se říká eidetických) na vědy pokusné (dnes se říká exaktní), tj. z mykologie na virologii a z taxonomie na genetiku, přenos těžiště ze vzdělání vědeckého na humanitní (dnes hermeneutické), totiž z přírodovědy na filosofii, odchod od teoretického poznání a přechod na výrobní praxi (od vyučování k programování) a zpět – všechny ty různé obraty, převraty a návraty, které autor často připomíná a rád popisuje, ježto je považuje za zásadní a určující, byly předznamenány přerodem původnějším, než jeho paměť sahá, a vážnějším, než veškeré jeho uvažování. Jeho zrození provázelo poškození levé mozkové hemisféry – sídla racionality, logiky a inteligence. Právě těmito rysy však byl poznamenán svým zrozením v mocně obsazených Blížencích pod vládou Merkura v příznivém postavení k Slunci. Snad proto nebeské mocnosti rozhodly přesunout tyto vlohy do opačné poloviny mozku – v sídla obrazotvornosti, smyslu pro podobnosti, estetického citu, symbolického myšlení, obrazného uvažování. Usídlily je na místo těchto ctností a nadaností – a místo nich.

Přenos vloh neznačí jen přemístění ústředí – pouhou výměnu. Znamená ústřední změnu: zcela jiné přemostění. Přesun těžiska a posun ohniska mění jak celkové založení tak cílové zaměření. Co vlevo, to vpravo – a co vpravo to vlevo! Protější stanoviště stanoví opačné stanovisko. Nešlo o otočení, nýbrž o obratné obrácení: líce v rubu a rubu v líc, zevnitř ven a zevně dovnitř – od sebe do sebe, ze sebe k sobě. Svá klepeta měl zajisté v onom převratu Štír v ascendentu. To on v obratu bod obratně vbodl svůj hrot. Tak proběhl zrod – zakušen a vtělen, zahojen – zcelen. Tělesná změna není událost – reorganizace, nýbrž organická transformace – tělesný pochod. Regenerační přerod znamenal přechod a průchod: přechod přes Varolův most a průchod optickým chiasmatem. Onen most čili Velká komisur tvoří hlavní spoj mezi oběma hemisférami – oblastmi odlišného myšlení a tzv. optickým chiasmatem se kříží zrakové nervy (ve skutečnosti mozkové výběžky ústící v zraková pole: v tom ohledu je mozek jako hlemýžď!) Na „chiasma“ (od řeckého X – chí) lze pohlížet jako na hlavní křižovatku vnímání: setkávají se zde oba úhly pohledu dvouokého (binokulárního) vidění. Druží a snoubí se spolu, mezi sebou se kříží i třídí: tak jako ještě mnohokrát při svém putování nervovými drahami a spoji, mozkovými ústřednami a oblastmi – chodbami a branami, sály a síněmi, dvory a nádvořími, hradbami a zahradami rozmanitě členitého a mnohotvárně měnlivého podlebečního paláce. Mozek lze z určitého hlediska, jistě ne výlučného, leč v naší souvislosti významného – smysluplně pokládat za svatostánek vtělující se zkušenosti – hlavní stan, z něhož je její tvorba sledována a řízena. Poselství smyslů, tak jako poselství o jejich smyslu zde hlavními i vedlejšími schodišti vystupují i sestupují jako andělé v Jákobově snu. Setkávají se mezi patry i v mezipatrech, zapřádají hovor – setkávaje a spřádajíce zkušenost do tělesných tkání a pletiv.

Jak ukázala pozdější vyšetření, obrat zrození byl vskutku blíženecky obratný – vratný. Autora ovšem značně poznamenal, zanechav na těle a duši (vnitřním tvaru těla, jeho bytostné podobě) zřetelné znaky a znatelné známky jak jizev a slabostí, tak znalostí a známostí. Tak jako všechny další cesty tam a zase zpátky, jimiž se klikatila autorova životní cesta za smyslem bytí a poznání, nadále a neustále přecházející mosty, rozcestími a křižovatkami mezi nesouměřitelnými zkušenostmi, nesmiřitelnými povinnostmi, protichůdnými směry a neslučitelnými poměry protikladných záměrů. Nakonec dospěla k závratnému závěru, že není návratu v původním směru. Opakovaný návrat opačným směrem se zvrátí v opak. Každé „tam“ k jinému se nově podobá témuž a podobně každé „zpět“ nalézá původní v nové podobě, v jejímž světle objevuje nový význam.

Takto se mi jeví i texty zde shromážděné. Ve zpětném pohledu současnosti vystupují v jiné podobě, než kterou měly v době svého vzniku. Tím spíše vystupuje do popředí jejich vzájemná podoba. Všem je společný kontext, zjevující jejich hlubší jednotu. Nestále, leč neustále se točí kolem podoby a podobnosti, podobenství a nápodoby a s tím souvisejících motivů vzhledu, významu a smyslu. Neustále se vracejí ke vztahu mezi podobou jakožto vzhledem (tvarem, tvářností) a podobou jakožto vztahem (podobností) a k otázce po smyslu „podoby“ v obou smyslech slova, a rovněž k otázce, v jakém smyslu a vzhledem k čemu se lze podobat: podobat se, tj. sama sobě. Všechny úvahy také naznačují, že měnit se – svůj smysl a vzhled – lze právě oním vzhledem a smyslem, vzhledem k němuž a ve smyslu čeho se něco sobě podobá. Lze se dočíst, že nové spočívá ve spatření nové podobnosti, tkví v podobě v jiném smyslu či vzhledem k něčemu jinému. Že nové „jak a co“ se rodí – přirozuje z pochopení „bytí jako“: zplozeno změněným chápáním „bytí jako“ a „jako co“, každé nové „co“ je plodem jiného „tak“. Lze se dočíst – a tudíž je dnes psáno. Bylo to však tenkrát skutečně napsáno-řečeno, míněno-slyšeno? Mám své uctivé pochybnosti.

Nicméně: symbol – znak/znamení, metafora – obraz/přenos významu, obrazné vyjádření, jsou natolik názorným obrazem, vyjadřujícím obecnou povahu bytí spočívající v podobnosti, a „živá metafora“ je natolik výsostným symbolem metaforické povahy života, že nelze mít pochybnosti o skutečnosti současného pochopení. A ježto každé pochopení je znovu, je nutně nové. Natolik – leč toliko: v účinnosti a působivosti obrazných vyjádření, přenosů významů a v polysémii slov se v jazyku odráží eidetická povaha mluvy a myšlení. Vlastní skutečností tohoto „bytí jako“ je jsoucnost přirozená: tělesný vzhled – vtělený smysl. Ta teprve dokládá, že skutečně „být“ spočívá v být podobným. To platí nejen pro onu skutečnost království nebeského nýbrž a především pro tuto skutečnost žití pozemského. Život spočívá v sebezpodobování skrze výklad.

Toto kroužení, točení či motání se kolem smyslu poznání a bytí podobného a obrazného není ovšem cyklem eratickým – bludným – tautologickým. Není však ani kruhem výkladovým – exegetickým – hermeneutickým, za který byl dříve vydáván. To proto, že se neúží – nestahuje kolem smyslu stále správnějšího – pravějšího, neblíží se k pravdivému výkladu, nemíří k jádru věci – byť by tato byla polysemicky vícejaderná. Sebeporozumění v němž spočívá živá skutečnost, není přitahováno podstatnou podobou, byť by tato měla povahu „podivného atraktoru“ jako je tomu u interpretace symbolů a textů či básnických obrazů a obratů. Přirozený pohyb povstávání tělesného tvaru se neotáčí a neobíhá, probíhá tak, že se roztáčí s tím, jak nabývá smyslu. Přirozený pohyb vtělení smysl nedobývá, nýbrž nabývá, jak náleží tomu, co je přirozeně (fysei) růstem, tj. čeho bytí je bytím v pohybu, a čeho skutečnost záleží v uskutečňování. Přirozený pohyb je hermeneutický – záleží v sledu pochopení a výkladu. Exegetický postup však není kruhový, nýbrž rekurzivní: interpretace se nevrací k vykládanému, ale obrací se k předchozímu výkladu. Ten vyjadřuje stávající tělesná podoba. Protože každá zahrnuje všechny předchozí podoby/výklady, interpretace se týká vždy jiného tělesného tvaru. Sebeinterpretační exegeze se tak neuzavírá v kruh, nýbrž vyvíjí se vinutkou[1], pro niž autorův přítel (IMH) navrhl označení semiotická spirála.[2]

Toto rozbíhání dnes rozptyluje tehdejší autorovy obavy ze „sphexismu“ vyjádřené v úvodu („Všechno je jinak“)[3], že vykládá vlastně stále totéž – snad „poněkud jinak“. Symbolika rozvíjející se spirály nám umožňuje říci, že zcela přirozeně vyjadřuje podobné – nikoliv totéž!, že tak činí vždy znovu – tedy nově!, a že tak činí odlišně – a to zcela, nikoliv jen „poněkud“! Každý opakovaný (tudíž opačný!) výklad shrnuje (zceluje) všechny předchozí v nový celek, obvykle celkem podobný. Pokud zůstává tomuto celku podobný „podobně“, tj. v podobném smyslu, tj. vzhledem k obdobným rysům, máme sklon vnímat nerozlišitelnost následných podob jako totožnost.[4] Nesdílím (tamtéž uváděné) Bergsonovo přesvědčení, že myslitelský vhled (l’intuition philosophique), byť vyjádřený v různých dobách různým „dobovým“, „historicky podmíněným“ způsobem, může být přesto „v podstatě“ („ve skutečnosti“, „v zásadě“, „vlastně“) vždy totožný! I kdyby myslitelé, kteří jej v dějinách opakovaně („stereotypně“) vyslovili, tak učinili skutečně nezávisle (buď že neznali či nerozpoznali), prostředky, kterými tak učinili, otázky, které si kladli, doba ve které žili, vždy již zahrnovaly podobná minulá zjevení onoho údajně „téhož“. Zajisté připustím podobnost (eidetickou blízkost) onoho údajně Téhož (Bytí?, Absolutna?, Prapodstaty?), které dle Bergsona zůstává neměnným obsahem oné Jedné, dějinami kráčející, opakovaně se zjevující, ústy myslitelů vyslovované „Filosofické Intuice“. V zápětí se však zeptám po povaze této podobnosti: ujistím se v čem, co do čeho, vzhledem k čemu, v jakém ohledu, v jakém smyslu a z jakého hlediska jsou si ony Velké Vhledy natolik podobné, že nám myslitelská díla připadají jako různá vyjádření stále téhož? Nečiním to ze šťouralství z pochybnosti, nýbrž abych této totožnosti porozuměl – pochopil její povahu, spatřil její podobu. Předpokládám, ba jsem si jist, že podobu identity Bergsonovy filosofické intuice lze spatřit právě ze stanoviska jeho myšlení. Jinak by ji nepředložil při svém slavnostním přijetí za člena francouzské Akademie jako svůj původní myslitelský objev! Vždyť by jeho nastávajícím kolegům musela být dobře známa – zvláště jakožto „Nesmrtelným“!

I totožnosti – identitě tedy náleží určitá podoba – podoba jejího idem; její totožnost – tak jako osobnost tělesných jedinců v průběhu života, druhová či rodová totožnost živých bytostí – spočívá v podobnosti – nikoliv mezi sebou, nýbrž se sebou, se svou osobní, druhovou, rodovou přirozeností – vždy jinak, podobně, jinak podobně uskutečněnou a vyjádřenou. Právě tak náročně, jako totožnost „já“.[5]

Můj poukaz k tomu, že dnes zjevují opět vydané stejné texty odlišnou jednotu než tehdy, vypovídá o změně dobového stanoviska. Odtud, tj. dnes, jsou si jinak podobné, zjevují odlišné době jinou podobu. S tím bude autor souhlasit. A také, že se v jistém, podstatném směru sám octl na ještě jiném stanovišti – takovém, odkud se i tato nová podobnost jeví jinak, ale vůči němuž je vše, ne-li úplně odlišné, pak velmi odlišně podobné než jak to napsal a jak je to dnes čteno! (Což šířící se vinutka rovněž předpokládá a naznačuje.) Všechny tehdejší texty byly – výslovně či bezděčně – vedeny snahou doložit, že je-li poznání skutečné, pak totéž platí i pro poznání vědecké. I objektivita je tudíž jak součástí přirozené skutečnosti, tak rozměrem přirozeného světa, ovšem vždy jen v rámci tomu odpovídajících zkušenostních souvislostí. I to však platí pro veškeré poznání; u poznání vědeckého je to jen více potřebné a nápadné.[6] Na tomto stanovisku by autor jistě nic neměnil. On sám však mezitím změnil stanoviště, odkud se vše, co napsal, jeví sice podobně, leč v jiném smyslu.

Dříve totiž (tehdy, tak jako po celý svůj život až donedávna) se ptal po povaze vědy, podobě její pravdy, způsobech vědeckého poznání, obsahu vědeckého vědění apod. Na novém, současném stanovisku se octl tak, že vyjádřil podobné problémy poněkud jinak. Přestal se ptát po vědě a zeptal se po jejím předmětu: O čem je věda?, totiž: čeho se její vědění týká, co je vlastním předmětem jejího poznání. Tím vyslovil otázku, kterou si snad dosud nikdo nepoložil – přestože je tak prostá – či právě proto? [7] Že věda není o světě ani o žádné přirozené skutečnosti, to ovšem věděl už dávno, jak se o tom mohou laskaví čtenáři ihned přesvědčit z úvodní studie: tehdy proto usoudil, že věda zřejmě poznává skutečnost tak, že ji vytváří. Přesto se však věda jeví jako poznání – a vědci se podle toho chovají. Poznání čeho? Objektivní reality, zní odpověď – a vědci jsou o tom obvykle přesvědčeni.[8] Ponechme stranou, že věda považuje tento svůj zvláštní předmět – objektivní realitu – za tu pravou či dokonce jedinou a výlučnou skutečnost, o čemž vědec jakožto vědec ani nepochybuje, ačkoliv (či protože) o tom obvykle neuvažuje. Jde ostatně toliko o (rozšířené) mínění, a nikoliv o vědění, natož o objektivní poznatek (s nímž jedině mají vědci co činit).

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Přední tiráž

O AUTOROVI: BIOGENETICKÁ POZVÁNKA

ZAMYŠLENÍ NAD VĚDOU A FILOSOFIÍ (1971)

Pravdivost poznatku a její ověření

Ověřitelnost filosofického poznání

Ověřitelnost vědeckého poznatku

Věda jako poznání skutečnosti

Pravda vědeckého poznání: objektivita a ontologizace

METAFORA JAKO ONTOLOGICKÝ SYMBOL (1982)

O POVAZE BYTÍ (1984)

O TVRDÉM A MĚKKÉM STYLU VE FILOSOFII