OBSAH

O co jde

Úvod

1. Co je to, co žije?

Myšlenky a teze k živé přírodě

2. Kde jsme?

Kosmologické umístění pozemského člověka a zároveň úvaha o kosmické odpovědnosti

3. Duše světa se vrací

Proč máme důvody, abychom nově uvažovali o rostlinné duši, planetární duši a příbuzných věcech

4. Terra lucida aneb ze Země ZEMĚ

Eschatologie, vykoupení přírody a proměna planety

5. Já a spodní říše

6. V zemi nepřítele

Úvahy o genesi Já a hloubce inkarnace, o domově a vyhnanství

7. Kosmologická alternativa I

Něco k přehodnocení kosmického světla

8. Kosmologická alternativa II

Na cestě za živým časem

9. Zvířecí „samo sebou“, zvířecí bytí a vykoupení

10. Rostlinný svět a lidská bytost

Jak jsou rostlina a člověk spolu spjati a jak to souvisí s vykoupením přírody

11. Stromy

O jinosvětském prostoru rostlin

12. Proměna a vytržení

O psychoaktivní síle rostlin

13. Klingsorský princip a nepravé vykoupení přírody

Poznámky k černé alchymii a zneužívání dolních říší

14. Nový svazek muže a ženy

Inkarnace, vykoupení přírody a problém pohlaví

Poznámky a citace

Překladatelův doslov a poznámka

Jochen Kirchhoff

Výběr literatury

Bibliografie prací Jochena Kirchhoffa publikovaných v češtině

O CO JDE

Člověk je tedy vykupitelem přírody, k němuž směřují všechny její předobrazy. Slovo, jež se naplňuje v člověku, je v přírodě jako temné, prorocké (dosud ne plně vyslovené) slovo.

— Schelling 1809¹

(Příroda) dosud nezapomněla, že člověk ji měl dále povýšit a osvobodit; že ještě stále je v něm talisman, skrze nějž má být vykoupena.

— Schelling 1810²

Příroda (přirozenost) a vykoupení se pokládají za protiklady. Kde je jedno, nemůže být druhé. Kdo přijímá jedno, popírá druhé. Chtít obojí, s tím je mírně řečeno potíž. Jsou určité náběhy ke spojení obou pólů a jejich smíření; jen výjimečně jsou opravdu přesvědčivé.

Vykoupení přírody se pokládá za nemožné. Proč je tomu tak? Vykoupení je „nikoli příroda“, „už ne příroda“. Příroda je „nikoli vykoupení“, „ještě ne vykoupení“. Alespoň tomu tak je, pokud přírodou rozumíme smyslový svět, celé naše bytí ve světě. „Jednou příroda pomine, přejde pozvolna ve svět duchů,“ říká Novalis.³ Světem duchů je zde vykoupená příroda, i když to není přímo vysloveno. Příroda, přirozenost, je svou podstatou nevykoupená — tak se tomu obecně rozumí. Co (dosud) nastává, nemůže být vykoupené. Všechno vykoupené je jinde, je na druhém břehu. Je však vůbec ono „jinde“, onen „onen svět“?

Jak se příroda a vykoupení sejdou? To se týká naší inkarnované existence. Vášnivě se o to snažil nejen Richard Wagner („Prsten Nibelungův“, „Parsifal“). Pro mne samotného je to podstatným tématem už více než dvě desetiletí. Tím, kdo mne k němu přivedl, byl filosof Schelling. Chtěl jsem přírodu, přirozenost (být a žít), a chtěl jsem vykoupení. Chtěl jsem úplnou, dokonalou inkarnaci, celou, nerozdělenou přírodu a přirozenost, a nevzdat se přitom celého, nerozděleného vykoupení. Vykoupení pro mne znamenalo — a znamená — esenciální, podstatné, kosmické bytí a vědomí (vědomé bytí). Ne beztvaré, ne strnulé, nýbrž jako živoucí tvar. Být sám sebou bez exilu.

Kniha sleduje jedinou základní myšlenku (jako kmen s mnoha větvemi). Z této myšlenky, která je dána jako premisa, vychází veškerá argumentace. Je to myšlenka, která je zároveň vizí, mocným impulsem, atraktorem svého druhu. Vykoupení přírody je možné a nutné, protože příroda (přirozenost) sama je proces svého vlastního vykoupení, který nabyl podoby. Proces, nikoli „výsledek“! Všechno vznikání, a tedy příroda jako proces, jako dění v čase, směřuje ke kosmickému anthrópovi (k člověku v podobě jeho nejvyššího bytí). K němu vše směřuje, s ním „se počítá“. Bez něj nejde vůbec nic. To není žádný anthropocentrismus v naivním smyslu; již přívlastek „kosmický“ to vylučuje.

Neodarwinismus i s celou evoluční biologií je právě tak slabě podložený a v širokém rozsahu čistě ideologický, jako fyzikální kosmologie „velkého třesku“. Obojí můžeme porazit již v hlavních liniích a premisách. „Vyvracení“ není žádoucí ani možné, tím spíše ne v detailech. Ale „přehodnocení“ možné je. Je možné nově a jinak přemýšlet o kosmickém vznikání, o času, světle, rostlinách a zvířatech a člověku. Snad toto tvrzení dokáže předložená kniha, když ji budete číst opravdově, začtete se do ní, zahloubáte se do ní a, což bych si přál: nově, jinak uvidíte tento záhadný svět, do nějž jsme zasazeni, svět omamně krásný i lopotný.

Impuls vykoupení přírody směřuje k smíření přirozeného bytí a přírodní vůle na jedné straně a vůle vykoupení v přírodninách a v nás samých na straně druhé. Následkem a předpokladem tohoto smíření je posunutí souřadnic, vytvářející radikální jinakost vůči vládnoucí formaci vědomí. Z hlediska panující formace vědomí je vykoupení přírody „nemožné“. Inu, z hlediska vykoupení přírody — vykoupení jako myšlenky, vize a impulsu — je „nemožná“ právě vládnoucí struktura vědomí.

ÚVOD

Skutečnost, inkarnace a vykoupení — čtvero vizí vykoupení přírody

Právě proto prohlašujeme, že jakkoli vysoko bychom tedy chtěli stavět budovu myšlenek, nic nechceme učinit dřív, než bude chrám, jehož nejvyšší vrchol se ztrácí v nedostupném světle, spočívat svým nejhlubším základem zcela v přírodě.

— Schelling 1810⁴

KDO SE INKARNUJE? KDO UMÍRÁ?

K základnímu napětí lidského bytí — předpokládáme-li určitý stupeň vědomí — náleží to, že dva póly, které se zdánlivě navzájem vylučují, jsou přesto pospolu, prolínají se (a dost často spolu i bolestně zápasí). Je to pól inkarnace, tedy přírodní, přirozené, tělesné existence, a pól vykoupení, netělesného bytí. Tento druhý pól můžeme nazvat též pólem exkarnace, neboť smrt, ať už je to ve skutečnosti cokoli, ať „s námi dělá“ cokoli, jistě nás radikálně exkarnuje: odpoutává nás od fyzického těla.

Otázku zrození a celého průběhu pozemské existence až po smrt nemůžeme oddělit od otázky: Kdo se inkarnuje? Předpokládáme přitom, že už bytost, která se inkarnuje, někdo je; že to není nějaká beztvará mlha nebo jakési nic. Jestliže se tento předpoklad popírá, jako v panujícím redukcionismu a materialismu, stává se inkarnovaný člověk „oživeným nic“ a zůstává mu jen biologicko-genetický původ. Že to člověku nejde k duhu, ba dokonce ho to v jistém smyslu ruinuje, zbavuje metafyzického dědictví, to je cítit, kam se podíváš. Není třeba velkého duchovního úsilí, aby to člověk poznal. Podstatná část neuróz má původ právě v tom. Na moderní kosmologii můžeme vidět, jak často se ona bytost člověk, degradovaná na cosi jako nic, nafukuje do podoby čehosi jako bůh. Tak se snaží žalné scéně nebeské pustiny beze smyslu přece jen dodat jakýsi smysl. O projekcích, které jsou zde určující, jsem obšírně promluvil na jiném místě.⁵

Nuže, otázku smrti, exkarnace, odpoutání od fyzického, smyslového světa nemůžeme oddělit od otázky: Kdo se exkarnuje? Nebo, zeptáme-li se slovy Stephena Levineho: Who dies? (Kdo umírá?) Zároveň se můžeme ptát: Co umírá? Co z člověka musí zemřít, ba má zemřít, aby mohl být cele sám sebou — v nejhlubším smyslu těchto slov. Všechno to samozřejmě závisí na otázce: co vlastně znamená nebo obsahuje tohle „být cele sám sebou“ a zda je to identické s „vykoupeným bytím“ jako poslední skutečností lidské existence.

Jestliže se někdo vtěluje a manifestuje se pak jako přírodní, přirozená bytost, vyvstává otázka, proč se to děje. Proč bytost, která beztak má tvar nebo Já, vstupuje do organické matérie, aby se s touto matérií spoutala v tak dlouhém (a přece docela krátkém) procesu, v procesu proměn, kdy podléhá tolika vlivům. Tato otázka navíc nabývá zvláštního významu tím, že ona bytost, jež má tvar či Já, se s látkovým světem nespojuje pouze jednou, nýbrž vícekrát. Každé zrození je znovuzrozením. Každá smrt je „smrtí znovu“. Je-li tomu tak, a všechny indicie tomu nasvědčují, pak my všichni známe smrt. Známe ji takřka tváří v tvář, ba jsme smrt sama, chceme-li to tak nazvat. Čím se staneme ve smrti, tím jsme už teď, jen způsobem, který je těžko stanovit a který je v našem inkarnovaném bytí navíc podivně zapeklitý. V posmrtném stavu jsme sami sebou jiným způsobem než teď. Tato jinakost vytváří celý rozdíl a zaměstnává člověka i nevědomě nebo zpola vědomě, zaměstnává ho bez ustání, mučí ho a vyzývá. Tomuto zaměstnání, této výzvě se dá sice — jak to dělají mnozí — unikat nebo se ji pokoušet zbavit naléhavosti, třeba ideologií, která o tom všem nehodlá nic vědět. Ale je to málo platné. V hloubi je člověk nadále přikován k otázce po jinakosti ve smrti a po jinakosti před narozením.

Materialistický pohled na zrození a smrt můžeme považovat za víceméně vyvrácený. Dostatečně často už byl odmaskován a ukázalo se, co je zač: pouhá ideologie, skrumáž tvrzení bez substanciálního základu. Polemiku s ním, tím spíše v podobě slavných „diskursů“, si tedy (téměř) můžeme odpustit. Jediný autentický transpersonální zážitek, ať už se interpretuje jakkoli, vypovídá dostatečně silně, aby člověka přesvědčil o bezpodstatnosti nauky, která ho degraduje na pouhou přírodní bytost. Člověk je nicméně též přírodní bytost. S přírodní bytostí splývá ve své tělesné formě ona bytost, jež má tvar, podobu či Já, bytost, jejíž nejvyšší formu vědomí nazývám „kosmický anthrópos“⁶ — každý člověk sebe sama v hloubi zakouší jako tuto bytost a na ni si také vzpomíná, často snivě a meditativně; splývá s ní, ale nerozplývá se v ní. „Bytost vykoupení“ vězí v bytosti přírodní, která je sice člověku zcela cizí, ba vnímá ji jako „cosi jiného než on sám“ (nejpozději v blízkosti smrti), ale na druhou stranu je mu naprosto důvěrně známá, tak důvěrně, až si někdy myslí, že je identický s touto přírodní bytostí, s tímto tělem, touto krví, touto postavou otřásanou utrpením a štěstím a touhou. Koneckonců přece „nespadla z nebe“. To spíše vyšší anthrópos (jehož existenci hodláme nadále předpokládat) vrostl v dlouhém, niterném procesu do této smyslové formy, je s ní téměř srostlý či nerozlučně propletený, až po nejjemnější větvení.

To určuje naši situaci inkarnovaných bytostí. Jako bytosti, jež se jeví, jako „lidé z masa a krve“, kteří se ženou smrti vstříc, smrti, tomu nevyhnutelnému atraktoru, po němž toužíme a jejž se bojíme — jako takoví jsme svérázně „zpola reální“. Jsme skuteční, a zároveň nejsme. Nejsme „skutečně skuteční“. Však to také v různé míře a hloubce cítíme. A proto si znovu a znovu uvědomujeme, že se nacházíme ve stavu nevykoupenosti. Inkarnovaný člověk je nevykoupená bytost. Ví to a trpí tím. Skoro bychom mohli stanovit rovnici: nevykoupenost = neskutečnost nebo poloskutečnost; z té by plynula další rovnice: vykoupenost = skutečnost. Je přijatelné či legitimní vážně uvažovat o těchto dvou rovnicích? Myslím, že ano. Jen musíme velice přesně a jemně rozlišovat, „co se tím myslí“, abychom nezakopli, sotva se rozběhneme.

SVĚT JAKO ZDÁNÍ — SVĚT JAKO SKUTEČNOST

Zrod myšlenky vykoupení se těsně váže k podezření, že tento svět, který vypadá tak reálně a kompaktně, svět, do nějž jsme postaveni, není „skutečně skutečný“, že je to způsob, jímž se jeví opravdová, pravá skutečnost, která se v něm nebo za ním skrývá. Toto podezření se vine dějinami vyššího ducha už nejméně dva a půl tisíce let. A je přítomno i dnes, možná dokonce silněji než kdy dřív; není přitom třeba, aby se projevovalo cosi jako filosofický či noetický zájem nebo přímá duchovní potřeba. Podezření, že tento svět smyslových jevů vlastně vůbec není světem skutečným, se hluboce vepsalo do kolektivního vědomí. Je v něm spjato s analogickými archetypálními faktory, jako je mesianismus, dualismus dobra a zla, příp. boj světlých sil proti silám temnoty a chaosu, myšlenka vykoupení, magicko-kosmická moc (které se dá také zneužít), kairos (kosmicky pravá chvíle), příroda jakožto kosmos, jako božsky uspořádaný řád, který je však ohrožen, a mnoha dalšími.

Také myšlenka vykoupení přírody, právě vykoupení přírody, je mocným archetypálním faktorem v psyché lidstva. Poukazuje na hlubší či vyšší a snad též kosmickou skutečnost. Je dokonce přímým reprezentantem této hlubší a vyšší skutečnosti. To se dosud téměř nevidělo a nechápalo, nemluvě o duchovně existenciálním uchopení a využití. Náběhy a útržkovité myšlenky můžeme ovšem nalézt v mnoha proudech a myšlenkových podnětech. Od židovské kabaly a alchymie přes Paracelsa, Jakoba Böhmeho, Novalise a Schellinga, též Richarda Wagnera („Prsten Nibelungův“), až po mnohostranné impulsy ke zduchovnění přírody ve 20. století; mezi těmi zaujímá nepochybně vynikající místo naturfilosofie a kosmologie Helmuta Friedricha Krauseho. Na tuto tradici (snad se to slovo nezdá přehnané) navazuji také já sám. Navazuje na ni kniha, kterou právě čtete. Lze ji číst a chápat v jistém smyslu jako čtvrtou knihu tetralogie. První díl: Co chce Země. Člověk, kosmos, hlubinná ekologie (1998). Druhý díl: Prostory, rozměry, modely světa. Podněty pro jinou přírodovědu (1999). Třetí díl: Jinosvět. Přiblížit se skutečnosti. Prostor, čas a Já ve stavech změněného vědomí (2002, česky 2008).

Každá z těchto knih, a tedy i Vykoupení přírody, je ovšem i dílem sui generis a je bez jakéhokoli vymezování srozumitelná sama o sobě. Není třeba znát ostatní tři díla, aby čtenář porozuměl této knize.

Rád bych se teď vrátil k onomu starému podezření, že tento viditelný a hmatatelný svět, svět jevů, je spíše zdání než skutečnost; že se nám cosi takřka vysmívá jakýmsi stěží poznatelným způsobem; že se věci ukazují jako něco, čím definitivně nejsou. Můžeme tomu rozumět různě a různě to zobrazovat. Nejnovějším způsobem (odpovídajícím vládnoucí technické orientaci) je „svět jako simulace“ — vyvstává otázka, kdo to s námi provádí a proč se to děje, komu to slouží či komu je to na prospěch a jak se z toho dostaneme. Na této představě se zakládá mimořádný úspěch filmu „Matrix“. V jedné recenzi tohoto filmu se výmluvně říká: „Pojem svobody, v jehož jménu se zde bojuje za vykoupení lidstva ze zotročení totalitárním počítačovým světem, je přirozeně naprosto romantický a naivní. Krásná ironie je v tom, že právě film, který se chlubí tím, že je strojovým produktem a vysoce komputerizovanou simulací v takové míře jako žádný film předtím, dává svým hrdinům vystupovat s heslem: Pryč s počítačovým světem! Zpátky k přírodě!“⁷

Víceméně nezastřeně se tu jako ústřední motiv „Matrixu“ zdůrazňuje archetypální faktor vykoupení přírody. Zároveň je ironizován jako naivní a romantický.

„Vykoupení lidstva“ a „zpátky k přírodě“ = vykoupení přírody? Taková rovnice nevychází. Tímto způsobem vstupuje centrální motiv do vědomí jen ve zkomolené podobě. Nicméně i v tom zkomolení něco způsobuje a dostává se k duši na archetypální rovině, které jen stěží unikneme. Mimo jiné proto, že myšlenka nevykoupeného lidstva, myšlenka v jádru duchovní, se spojuje s právě tak duchovní představou, že nás zotročují a klamou temné síly, které nás oddělují od přírody a přirozenosti. A co s tím souvisí: přicházíme tím o přírodu jako kosmický řád i o svou „bytostnou přirozenost“, a tedy o naše vlastní pravé bytí. V tomto smyslu je člověk jako přírodní (přirozená) bytost „při sobě“. Znovuzískaná příroda je jeho podstatou, jeho nejniternější přirozeností jakožto člověka. (Ve starořeckém pojmu přírody byla vždy myšlena také přirozenost, podstata, bytost věci nebo člověka. To se dnes v podstatě vytratilo.)

Že nás démon může odtrhnout od přírody, prožívané a představované jako cosi živého, ba může ji jakoby nechat zmizet, to se jasně říká v prvním díle Goethova Fausta. Mefistofeles říká Faustovi (a míní to z hlediska dramatické imanence jinak, než jak to také můžeme chápat):

„Já ti říkám: chlapík, co spekuluje, / je jako zvíře, jež po vyschlé pláni / krouží vedeno zlým duchem, / a všude kolem zelená se krásně pastvina.“⁸

Tím se dostává na světlo významová vrstva, která patří do našeho tématu: Jak prolomit onen démonický magický kruh, jenž nám zastiňuje volný výhled na přírodu jako živý kosmický řád. Řád, v němž přebýváme a jímž sami jsme — když se nám ovšem podaří překročit meze „vyschlé pláně“ (= „pustiny“). Pustiny vně a uvnitř.

BŮH STVOŘITEL PROTI BOHU VYKUPITELI — GNOSTICKÝ DUALISMUS

V duchovních proudech založených spíše gnosticky je tím, co nás zaklíná a vyhání do nevykoupenosti, právě ona „krásná zelená lučina“, tedy příroda, jež nás obklopuje, jež nás tělesně a smyslově konstituuje. Předpokládá se, že tato nevykoupenost „nemá být“. Skutečného, pravého člověka, člověka v jeho důstojnosti, si tyto duchovní proudy představují jako beztělého, tedy jako cosi, v čem není příroda čili přirozenost. Jako bytost mimo jiné přírodní je člověk exulantem. Jako takový usiluje o to, aby jednoho dne nechal za sebou a pod sebou všechnu znečištěnost veškerou látkovostí. Vykoupení v tomto gnostickém pojetí je odpoutání od látky, od matérie, od těla s jeho slastmi a jeho mukami.

Některé části západní gnóze postavily proti bohu stvořiteli (považovanému za zlého) boha vykupitele (považovaného za dobrého a čistého). „Gnostické vykoupení si lze představit jedině jako narušení, ne-li zničení kosmu. (…) Kus eschatologie je vybrán předem, neboť vykoupení člověka může být dokonáno jen proti trvání kosmu. Gnóze je radikální anthropocentrismus, který vidí lidské postavení v kosmu negativně“ (Hans Blumenberg).⁹ Tato slova popisují též ústřední prvek křesťanské představy vykoupení, přinejmenším v jeho původu a v jeho dalším dějinném působení. Přírodu a kosmos můžeme zde v podstatě ztotožnit. Tady má kořeny výčitka nepřátelství vůči přírodě (a také vůči smyslům a tělu), od pozdní antiky opakovaně vyslovovaná proti křesťanství. Až když vykoupení v podobě zničení kosmu, v něž doufali a po němž toužili raní křesťané, nepřišlo (z hlediska dějin lidstva), byli křesťané, kteří se dostali na mocenské pozice, nuceni vyrovnat se nějak s částmi antické kosmické metafyziky. Protože se to virtuózně zdařilo, dodnes mnozí nejsou s to vidět původní impuls křesťansky chápaného vykoupení. Je třeba číst Janovu apokalypsu, abychom ten impuls objevili.

KŘESŤANSKÉ VYKOUPENÍ A NICOTA

Nejradikálnější charakteristiku křesťanského vykoupení poskytl filosof a psychoterapeut Wolfgang Giegerich. Ve své knize Atomová bomba jako duševní skutečnost vykládá techniku jako pokračování křesťanského projektu a tento projekt sám jako iniciaci do nového bytí (do Nového Bytí). Píše zde: „V podstatě má křesťanství jen jedinou jednoduchou myšlenku: vykoupení z přírodních (přirozených) souvislostí. Tato jediná myšlenka se důsledně rozvíjí a domýšlí ve velkých symbolech, obrazech a ideách křesťanství. (…) Ukřižovaný je obraz člověka, který se vymanil ze všech souvislostí, absolutní konec přírody, úplný ústup do ničeho. Principem vykoupení je podle toho: absolutně se spolehnout na nic, ale toto nic povýšit na princip (Ukřižovaný Kristus) a vše stavět jen na tomto principu. Ukřižování je tedy (…) v jistém smyslu křesťanský ekvivalent řeckého sebeponížení na sókratovský způsob: ‚Vím, že nic nevím.‘ Tyto dvě cesty se liší svým utvářením i závažností, ale v jednom jsou si formálně rovny: že cesta k uchopení moci vede přes absolutní skromnost ústupu do nicoty. (…) (Křesťanství) chce jakožto vykoupení kosmu uchopit a zvrátit celek v jeho bytí, tzn. principiální způsob bytí všeho, co jest (= převrácení bytí). A to také skutečně provádí: ukřižováním a zmrtvýchvstáním. Obojí pohromadě znamená nastolení vlády nicoty nad celkem.“¹⁰

Tato slova nejsou v první řadě „negativně míněna“, neřkuli protikřesťansky motivována. Nejsou výčitkou nihilismu na adresu křesťanství, jak ji vznášel Nietzsche. Jsou naopak projevem nejvyššího intelektuálního uznání historickému výkonu křesťanství; výkonu, jehož důsledným provedením, ba naplněním je projekt techniky, projekt imperiálního technického ovládnutí světa. Technické „vykoupení z přírodních (přirozených) souvislostí“ jako naplnění gnosticko-křesťanského vykoupení: to může leckomu znít výstředně, až absurdně, i když Giegerichovým slovům dodáváme proti jeho vlastní intenci spíše negativní akcenty. V extrému je poznat základní souvislost, jejíž platnost lze prokázat na mnoha technických fantaziích a „vědeckých“ příslibech spásy z posledních let. Týká se to jak biotechnologií, tak třeba „kosmického imperialismu“ astrofyzika Franka Tipplera, jehož vpravdě obludná kniha Fyzika nesmrtelnosti se v roce 1994 celé měsíce držela na seznamu bestsellerů.

Vykoupení technicko-gnostické i vykoupení křesťanské — jako „vykoupení z přírodních souvislostí“ — se diametrálně rozchází s ideou a vizí vykoupení přírody, jak ji představuji v této knize. Z perspektivy této ideje a vize přísluší ono „převrácení bytí“, na něž přísahá Giegerich, spíše „zlému duchu“, o němž mluví citát z Goethova Fausta. Vykoupení přírody (přirozenosti) je mimo jiné cosi jako „převrácení převrácení“, vykoupení z křesťansko-technického vykoupení, důsledná antiteze imperiálnímu programu abstraktní přírodovědy, jenž vrcholí šíleným bludem světového vzorce. V Podnětech pro jinou přírodovědu jsem ukázal, že tento světový vzorec předpokládá povýšení světa jeho zrušením (Weltaufhebung), o něž také usiluje. To ovšem neznamená, že by byl impuls vykoupení přírody prvořadě právě antitezí či antiprogramem. Jeho naléhavost nicméně pramení z existenciální nouze vyvolané globální situací, jejímž slabým opisem je pojem „ekologická krize“. V obecném povědomí ostatně jako by snad ani nebyla. Celý svět má očividně na práci něco jiného, důležitějšího.

VYKOUPENÍ Z VYKOUPENÍ

„Vykoupení vykupiteli“ (míněn je zakladatel křesťanství), to jsou slova v závěru „Parsifala“ Richarda Wagnera. Slovy „vykoupení od vykupitele“ se posmívá Nietzsche. Vyslovil jimi formuli, kterou bych také já mohl vzít za svou, chci-li ideu vykoupení přírody ukázat jako antiprogram, jako koncepci protivnou té struktuře vědomí, která je silněji, než sama ví nebo chce vědět, proniknuta vykupitelskými fantaziemi křesťansko-gnostického ražení a na ně navazujícími fantaziemi povahy technicko-přírodovědné. V tomto smyslu tedy ano: „vykoupení od vykupitele“ — „vykoupení z vykoupení“. To znamená osvobození od vykupitelského projektu či „átmanového projektu“ (jak tomu říká Ken Wilber), který nás dohnal na sám okraj propasti. Osvobození či vykoupení živé přírody vně a živé přirozenosti uvnitř. Osvobození či vykoupení ze smrtícího čtvrcení mřížkami abstraktního ducha. Revoluce proti megatechnickému faraónovi jako tomu, který skutečně ovládl tuto Zemi, kterému se skoro všichni koří, který nutí skoro každého k víceméně každodennímu klanění, proti němuž je náboženské klanění, řekněme v tibetském buddhismu, nevinnou hříčkou.

Inkarnace, přirozenost, exkarnace. Tím je naznačena konstelace, která se týká každého, které nikdo vpravdě neunikne. A doslova všechno závisí na tom, jak tento celek určujeme, jak se k němu stavíme, a to tělesně, duševně, duchovně, spirituálně. Každý, i když zahání jakékoli hlubší zamyšlení o sobě samém, svým životem odpovídá na otázku. Odpovídá svým naprosto specifickým způsobem na otázku: Jaký význam má inkarnace do této přírody a jakožto tato příroda (přirozenost)? V této otázce je obsaženo to, že víme o smrti, exkarnaci, odpoutání od fyzického těla, a ovšem o otázkách, které je třeba předříkávat jako mantru: Kdo se inkarnuje? Kdo se exkarnuje, popř. kdo umírá? Odtud se otevírá horizont otázky po reinkarnaci, po novém „vtělení“.

Být člověkem znamená být v napětí konstelace, která svou podstatou překračuje objektivizující, abstraktní myšlení, vhodné leda na to, aby popisovalo formální souvislosti vnějšího světa prořídlého na kost. Tyto formální souvislosti, na jejichž vyvozování je abstraktní přírodověda tak pyšná a které — ovšemže v úzkém vymezení — umožňují také techniku, nám nepomohou, abychom porozuměli základním souřadnicím své existence, její základní konstelaci, a existenciálně je zvládli. To není žádné triviální tvrzení. Vždyť už dávno je znát, že „dělba práce“ předpokládaná v panujícím vědomí (na jedné straně přírodovědec zaměřený na objektivno, na druhé straně humanitní vědec, psycholog, teolog nebo právě filosof, všichni zaměření v širokém smyslu na subjektivno) je rozštěpení s neurotickými, ba schizoidními rysy. Vlastní živoucnost (das Eigenlebendige) — a s ní také konstelace inkarnace, přírody a exkarnace v jejich prolínání plném napětí — se sice stále předpokládá, ale z vědecko-abstraktního hlediska se přenechává víceméně soukromé nebo čistě subjektivní sféře, jíž se přírodovědec nemá zapotřebí zabývat. Necítí se k tomu povolán (což je ostatně docela správný pocit). A přece nepřestává u toho, že mu to nepřísluší, nezůstává u svého omezení na vlastní pracovní sféru. Přírodověda naopak neustále směle a autoritářsky překračuje své meze výroky o přírodě a člověku, které se týkají veškerého našeho bytí v přírodě, které nás poučují o tom, co že je v tomto záhadném světě člověk, co je život a co je smrt. Hromadné sdělovací prostředky po nich hladově sahají a popularizují je, a zhola nekritická veřejnost je pak obdivuje. Vlastní živoucnost člověka, báze našeho bytí ve světě, se přitom rozplývá v mlhovině, která je přenechána kněžím, „krasoduchům“, ženám aj., ať se jí zabývají oni. Pokud se ovšem vůbec nerozplyne v trivialitách takzvané každodennosti — a tak tomu většinou je.

Konec ukázky