Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

J. D. Hawkins: V pokušení

Vydání první

Copyright © 2018. Temptation by J. D. Hawkins

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

and RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2339. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Temptation vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1310-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1311-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

J. D. Hawkins

V pokušení

Věnováno všem spřáteleným hrdinům,

kteří pravidelně pijí kombuchu.

1

WYATT

Zatočím na dlouhou příjezdovou cestu vedoucí k domu Buchananových, štěrk křupe pod sfouknutými pneumatikami mého Jaguaru XJ. Když projíždím otevřenou branou a auto trochu cukne, přistihnu se, že se usmívám – ta nemizející díra vedle sadu s pomerančovníky je součástí mých vzpomínek, stejně jako vůně citrusů linoucí se dovnitř vozu otevřeným okýnkem.

Grilování u Buchananových. Jen ta samotná slova v sobě mají nostalgický nádech. Slýchával jsem je a používal, kam až sahá moje paměť; jsou jednoduchá, ovšem tolik toho nesou s sebou. Slova, která mi v mysli otevírají imaginární zápisník starých vtipů, zábavných historek a celkově dobrých časů. Vzpomínky dávné a hezké, jejich okraje lehce rozostřené, ale všechno uvnitř zahalené éterickým zlatavým nádechem.

Dům Buchananových je vila postavená v italském stylu, zasazená uprostřed opečovávaných ovocných stromů a voňavých kvetoucích keřů, na které paní Buchananová nedá dopustit. Exteriér stavby tvoří štukové sloupy a balustrády a z nějakého důvodu mi připomíná hry od Shakespeara anebo nějaký gangsterský film. Vila jako stvořená pro romanci, smrt a rodinnou ságu.

Hodně toho o svých majitelích vypovídá – zvenku o Bobově a Marshině velkém jmění, zevnitř o střízlivém vkusu. Jejich děti – Aiden a Becca – nemůžou být rozdílnější. Aidenův poťouchlý extrovertní humor je v přímém kontrastu s mlčenlivou vážností jeho sestry. A i když jsem během pobytu v New Yorku vyrůstal jinde než oni, mám je oba rád stejně – my všichni.

Všimnu si ohnuté postavy v pracovním oděvu, jak po straně cesty zastřihuje keře. Přibrzdím.

„Lioneli!“ zavolám z okýnka.

Postava se narovná, vytáhne sluchátko, ze kterého se tiše line klasická hudba, otře si předloktím ošlehaný, usměvavý obličej a vykročí k autu.

„Pane Wyatte! Jak dlouho už jsme se neviděli?!“

„Neříkejte mi ‚pane‘, Lioneli. Nejsem nějaký aristokrat.“

Když se postarší zahradník rozesměje svým typickým muzikálním smíchem, zaplaví mě další vlna nostalgie. Prohlédne si auto.

„Hm, ale mám pocit, že v tomhle fáru teda jste!“ Zachechtá se a podívá se na hodinky. „Máte zpoždění. Všichni už jsou tady.“

„Z New Yorku je to dálka,“ podotknu.

„Ale teď už zůstanete tady,“ rozzáří se.

„To asi jo.“ Zazubím se, ovšem trochu napjatě, když si vzpomenu, co všechno jsem opustil. „Proč si nedopřejete na chvilku pauzu a nedáte si s námi drink? Třeba i něco k jídlu?“

„Ne, ne. Mám tu ještě moc práce. A víte přece, že dávám přednost společnosti stromů.“

Zasměju se a potřesu si s jeho rukavicí, která je vlhká od hlíny.

„Jak chcete,“ řeknu. „Ale dám pozor, aby vám nechali něco na zub.“ Zastrčím ruku zpět do auta a pokračuju dál.

I kdyby mi to Lionel neřekl, podle aut zaparkovaných před domem bych nejspíš poznal, že už všichni přijeli. Otcova klasická, ovšem „vytuněná“ corvette – pozůstatek krize středního věku, kterou procházel během rozvodu – motorka mého bratra Codyho, černé jednoduché BMW patřící Becce a spěšně zaparkovaný veterán brouk, který obrazně křičí, že jeho majitelkou je Winnie.

Vystoupím, vyjdu několik kamenných schodů a projdu dovnitř otevřenými dveřmi.

„Koukejte, kdo přišel!“ zařve Aiden, jakmile strčím hlavu do hlavního obývacího pokoje. „Pan Velké jablko!“

Vyrazí ke mně s napřaženou rukou, ale Winnie ho předběhne. „Wyatte!“ vrazí do mě a obejme mě pevně kolem krku.

Winnie Stapletonová. Královna maturitního plesu, vedoucí roztleskávačka a vlhký sen všech studentů. Sakra, vsadil bych život na to, že tam někde venku jsou pořád kluci, kteří ji od střední školy neviděli, a přesto na ni každý den myslí.

Pokud mě při vyslovení příjmení Buchanan jako první napadne slovo bohatství, pak Stapletonovi představují v našem malém okruhu „uměleckou“ rodinu. Winniin otec, Greg, vyrábí rekvizity pro film a její matka Sabine je výtvarnice tvořící kombinovanou technikou a během několika posledních let se stala uznávanou ilustrátorkou dětských knih. Sama Winnie pracuje v módní branži a pak je tu ještě její mladší sestra Melina… ale o té až později.

„Ahoj, všichni,“ pozdravím, jakmile mě Winnie pustí. „Tenhle rok modré melíry?“

„A trochu červené barvy, zbytky z oslav Dne nezávislosti,“ usměje se a zatočí se dokola, aby mi předvedla barevné proužky ve svých hebkých, dlouhých vlasech.

„Jak vlastenecké,“ prohodím a neubráním se tomu, abych si ji pomalu neprohlédl. Má na sobě přiléhavé letní šaty. Najednou si musím aktualizovat paměť – Winnie je mnohem víc sexy, než si vzpomínám.

„Ráda tě zase vidím,“ řekne Becca a věnuje mi vzácný úsměv. Její kostýmkové kalhoty a čistě bílá košile naopak přesně souhlasí s tím, co si pamatuju.

Aiden mě přátelsky poplácá po zádech a pan Stapleton si se mnou potřese rukou. „Jsem moc rád, že jsi zpátky, Wyatte. Celá parta zase pohromadě!“

„Díky.“

„Táta nám právě ukazoval novou rekvizitu, kterou vyrobil pro film Robot Slayer.“

Všimnu si futuristické pochromované pomůcky v jeho ruce. Vypadá jako propracovaný a složitý revolver. Hbitě s ním švihne a najednou je z něj krátký meč.

„Působivé,“ prohodím s nepředstíraným údivem.

Pan Stapleton jen skromně pokrčí rameny. „Bude jen v pár scénách. Na zbytek filmu použijí počítačový efekt.“

„Pche,“ vyprskne Winnie a zavrtí hlavou. „Přitom tvé rekvizity jsou vždycky o tolik lepší.“

„To se nikdo ani nepozastaví nad tím, že Wyatt si na grilování vzal oblek?“ přeruší nás drze Aiden a dělá, že mi oprašuje rameno. „Chceš nám u klobásek prodávat pojištění, Wyatte?“

Couvnu, abych si Aidena prohlédl a přitáhl pozornost k jeho roztrhaným džínům a vyšisovanému tričku kapely Queens of the Stone Age.

„No, původně jsem chtěl v tom oblečení pár dní spát, pak se v něm vyválet po zemi a přelézt pár plotů s ostnatými dráty, ale bál jsem se, abychom nevypadali stejně.“

„Nevšímej si ho,“ podotkne Winnie a laškovně Aidena odstrčí. „Vypadáš fantasticky, Wyatte.“ Je to pokus o flirt. Ne. Winnie je prostě Winnie.

„Cože? Vážně?“ diví se Aiden a vymýšlí další vtip. „Takže vypadá fantasticky, Winnie? Vzpomínáš na starý dobrý časy?“

„To už je tak dávno, Aidene…,“ podotkne naštvaně Becca a zní jako hlídací pes.

„Ani ne,“ odpoví jí a zamrská obočím. „Spíš se mi zdá, že ti dva…“

„To stačí, děcka,“ zasáhne pan Stapleton.

„Co je?“ zeptá se Aiden a rozhlédne se kolem jako pokaždé, když vytáhne na povrch něco kontroverzního. „Jen říkám, že… Wyatt a Winnie sedí na stromě – Au!“

Winnie kopne Aidena podpatkem do holeně, aby přestal zpívat, a když se mu úsměv zkroutí do bolestného šklebu, všichni se vítězně rozesmějeme.

Pan Stapleton na mě kývne a prohlásí: „Tví rodiče jsou venku. A Sabine jim přinesla to rosé, co jim tak chutná.“

„Fajn. A my se uvidíme později, lidi,“ řeknu a otočím se k odchodu.

Vyjdu z obývacího pokoje a pomalu procházím domem. Sem tam se zastavím, abych nasál atmosféru. Jsem zpátky. U Buchananových. Mám pocit, jako bych byl doma, i když to technicky můj domov nikdy nebyl. Ale tolikrát jsme tu slavili Vánoce nebo Díkůvzdání. Zdi jsou poseté fotkami, muzeum mé minulosti.

Ohňostroj ze Dne nezávislosti, když mi byly čtyři roky. Tenkrát jsme trávili léto ve srubu u jezera Tahoe. S Aidenem jsme po holkách stříleli vodními pistolemi, zatímco nás Cody sledoval se svým batolecím úsměvem. Zvětšená fotka, jak Winnie líbám na tvář, když nám bylo sedm.

Na další fotce je Aiden, který na maturitním večírku objímá Danielle, holku z lakrosového týmu, se kterou chvíli chodil, než ji otrávil svým neustálým potrhlým chováním – vedle nich stojím já s Winnie, která má na hlavě korunku. Není to největší fotka na zdi, ale je v pěkném rámečku a ve výšce očí, takže si jí snadno všimnete. Většina z těch fotek mi vyloudí úsměv na tváři, ovšem na tuhle jen tupě zírám. Jakkoliv jsem se snažil si ten maturitní ples užít, už jen kvůli Winnie, nejvíc si ten večer pamatuju, jak se moji rodiče hádali tak nahlas, že jsem je slyšel přes zdi domu, zatímco jsem čekal na limuzínu. Zavrtím hlavou a pokračuju dál.

Miluju to tady, miluju tyhle lidi, ale lhal bych, kdybych tvrdil, že se tu necítím jako outsider. Osm let jsem strávil v New Yorku a vydělával tolik peněz, abych se nemusel koukat na cenovky, chodil s neuvěřitelně přitažlivými modelkami a řídil luxusní auta stylem kašlu-na-to-klidně-zaplatím-pokutu. Takovým způsobem sotva rozvinete rodinnou sentimentalitu. Žil jsem příliš dlouho jako neurvalé monstrum, než abych neměl pocit, že jsem uvízl v odstavném pruhu. Dlouho jsem žil v New Yorku příliš naplno, než abych se teď učil, jak být zase pokorný, příliš dlouho jsem žil jen prací a ženami na to, abych teď relaxoval jako všichni ostatní.

A pak tady jsou mí rodiče. Jejich chaotický rozvod, rozporuplné pocity, napětí a snaha o diplomacii. I když jsem to nikdy nepřiznal, jejich rozchod byl tím hlavním důvodem, proč jsem se po absolvování univerzity z Břečťanové ligy na Východním pobřeží, díky níž jsem se stal žralokem v PR, nevrátil do Kalifornie. Nechápejte mě špatně: miluju tohle místo, miluju tady být, ale nejradši bych teď nasedl na první letadlo do New Yorku a žil tak, jak umím.

Když zaslechnu spláchnutí toalety, otočím se. Cody vyjde na chodbu se skloněnou hlavou a všimne si mě až po několika krocích. Je mu devatenáct, celý v motorkářském outfitu, ohrnuté nohavice u džínů, bílé tričko s krabičkou cigaret schovanou v jednom srolovaném rukávu, vlasy uhlazené dozadu, ovšem ne tak pečlivě, aby nemohl jeden pramínek vypadnout tak, jak se to líbí holkám.

„Brácho!“ pozdraví, jako kdyby ani nevěřil, že jsem tady.

„Čau, fešáku,“ řeknu, a když ho pořádně obejmu, poplácáme se po zádech. „Rád tě vidím, chlape.“

„Taky,“ přitaká. Cody toho vždycky nejvíc řekl očima a teď v nich vidím radost.

„Jak to jde?“ zeptám se.

Cody si trochu mrzutě povzdechne.

„Sotva spolu promluví. Máma je vystresovaná nějakým projektem v práci a jinak jsem si docela jistý, že se táta zase stýká s tou právničkou s obsedantně kompulzivní poruchou.“

„Já myslím u tebe,“ podotknu. Cody mi věnuje trochu rozpačitý pohled, i když se mnou se nikdy nemusel cítit nesvůj. „Venku jsem zahlédl tvoji mašinu. Pořád sis ještě nenašetřil na ten Triumph?“

„Už se tomu ale blížím,“ řekne.

„Vozíš aspoň nějakou holku?“

Cody se uchechtne. „Několik,“ přizná. „Zatím nic vážnýho.“

Taky se zasměju. „Na usazování máš ještě dost času. Oba máme.“ Opatrně ho vezmu kolem ramen, protože vím, jak je háklivý na svůj účes, a společně vyjdeme ven.

Když vylezu na verandu, ozvou se nadšené výkřiky. Tři ženy – moje matka Elise, Marsha Buchananová a Sabine Stapletonová – doslova vyskočí ze svých židlí a vrhnou se na mě. Máma se na mě pověsí, jako kdybych se spíš loučil, než zrovna přijel, a ani po přivítání mi nepustí ruku, i když ve frontě stojí další dvě ženy. Osahávají látku mého obleku, cuchají mi vlasy. Mám pocit, že jsem něco mezi oškubaným kuřetem a nově pořízeným plnokrevníkem. Zarazím je, než mě začnou štípat do tváří.

„Není nějaký vyšší?“ zeptá se Sabine. „Je vyšší, že jo?“

„Ale v New Yorku nám trochu pobledl,“ podotkne Marsha. „Kalifornské slunce ti vrátí barvičku.“

„Vypadá dobře – je to můj chlapeček,“ řekne máma a zase mi rozcuchá vlasy, když se je zrovna pokusím uhladit. „Nemůžu se dočkat, až tě seznámím s nějakými milými děvčaty. Abys tu trochu zapustil kořeny.“

„Ehm,“ ohradím se. „To mě zrovna teď vůbec nezajímá.“

„Ale určitě zajímá,“ namítne Marsha. „Holky z tebe budou paf a my nechceme, aby ses usadil s někým, kdo není naprosto dokonalý.“

„Trochu nám zesílil,“ poznamená Sabine a zmáčkne mi biceps.

„Ach, ti dnešní muži,“ mlaskne Marsha ironicky, „myslí si, že ženy letí jen na svaly.“ Všechny se společně zahihňají.

„To pověz Winnie,“ prohodí Sabine. „Naposledy si domů přivedla kluka jak žížalu. Nějaký režisér, co točí hudební klipy a proslavil se na WeTube. Podle mě potřebuje spíš někoho pořádného, kdo jí trochu přitáhne otěže.“

Když Sabine zmíní svou dceru, nastane chvíle ticha. Pokrčím rameny a usměju se. Využiju toho okamžiku a vysvobodím se. Zvednu ruku, abych zamával na tátu a Boba, kteří postávají u grilu s obracečkami a pivem.

„Jdu pozdravit tátu,“ oznámím. „Bavte se, dámy.“

„Vyřiď Bobovi, ať to s tou ostrou barbecue omáčkou, co udělal, moc nepřehání!“ zavolá za mnou Marsha. „Cítím ji až sem!“

„Synku!“ pozdraví mě táta a potřese mi pořádně rukou.

„Jsme moc rádi, že jsi zpátky,“ podotkne Bob a taky si spolu potřeseme. „Tentokrát už zůstaneš, ne?“

„Asi jo,“ odpovím a snažím se zakrýt nejistotu, zatímco mi táta podává pivo. „Mimochodem, mám ti od Marshy vyřídit, abys to nepřeháněl s tou omáčkou.“

„Zbláznila se? Dělal jsem ji úplně sám!“ zasměje se Bob odmítavě, přesto lahvičku zavře a odloží ji stranou. „Bylo to pořádné překvapení, když jsme se dozvěděli, že se vracíš domů,“ pokračuje. „Myslel jsem, že jsi v New Yorku docela spokojený. Co tě k návratu přimělo? Chybělo ti sluníčko? Tvoje velká rodina? Pohodička?“

„‚Pohodička‘ už neříká nikdo nad patnáct let, Bobe,“ popíchne ho můj táta.

Zasměju se s nimi a hledám odpovědi na otázky. Pravda je, že ani nevím, proč jsem se vrátil. Vzpomínám, že v ten den, kdy jsem se rozhodl, jsem se probudil se strašnou bolestí hlavy, kterou nevyléčily ani ty dvě blondýny ležící vedle mě. Na nočním stolku stála vedle rolexek prázdná lahev od ginu, stejně prázdná jako mé nitro, zatímco jsem civěl na černobílou fotku pouštní krajiny na zdi.

„Prostě jsem potřeboval změnu,“ pronesu nakonec. „Ale třeba to bude stejně jen dočasné. Uvidím, jak se tady budu cítit, až dokončím ten poradenský projekt.“

Bob přikývne. „To zní rozumně.“

„Ano,“ souhlasí táta. „Přesto doufám, že zůstaneš. Rád bych tě vídal častěji.“

Od té doby, co jsem ho naposledy před rokem a půl viděl, zestárl. Kůže uvolněná, oči prázdnější. Usměje se a lokne si piva. Zdá se, že se musí hodně snažit, aby všechno zvládl.

Vzpomenu si, že mi Cody právě oznámil, že táta zase chodí s tou právničkou, a zvažuju, že se ho zeptám sám. Když jsme si s tátou naposledy telefonovali, zmínil se o mladší ženě, se kterou se seznámil díky seznamce, již mu doporučil kamarád. Ale možná se rozešli, když si Cody myslí, že je táta zase s Jill – s ženskou, kterou nikdo z nás nemá rád, protože na první společné večeři neustále komentovala způsob tátova stolování a nadávala na obsluhu i jídlo.

Nakonec se nezeptám. Když o tom nezačal mluvit sám, asi se o tom bavit nechce. Nicméně si všimnu jeho postoje, jak mi občas koukne přes rameno k židlím – tam, kde sedí moje máma. Ať už s někým chodí, nebo ne, nikdy se z toho nedostal.

Chvíli se bavíme o práci. Pak se mě Bob zeptá, jaké auto řídím, načež mu povím o podnikovém jaguaru – odměna za dobrý pracovní výkon. Probereme lokální požáry, jakou mají Lakers tuhle sezonu šanci, že je F150 pořád nejlepší pick-up – možná i běžné auto – které si můžete koupit. Stará témata, známá a vyčpělá, jež probíráme víc kvůli pocitu pohodlí než obsahu, dokud nám pořádně nezačne kručet v žaludcích.

„Vydržte,“ řekne Bob a zvedne mísu se zeleninou, „tohle musím taky ugrilovat. Nevím, jestli je teď Winnie vegan, nebo ne, takže to radši udělám.“

„Kde je vůbec Melina?“ zeptám se, jakmile si uvědomím, že jsem ji ještě neviděl.

Oba muži pokrčí rameny.

„Tak ji jdi najít,“ navrhne táta. „Určitě tu někde bude.“

„Fajn. Ještě jsme se ani nepozdravili,“ podotknu a nevysvětlitelně se mi zrychlí tep. Dopiju pivo a vrátím lahev tátovi.

„Pospěš si. Za chvíli to bude hotové,“ prohodí Bob.

Zvednu palec nahoru a přes cukrující ženy zamířím zpět do domu.

Melina je mladší sestra Winnie – o dva roky mladší než my dva. Možná to způsobila nevázanost její starší sestry nebo introvertní povaha, ale Melina se nikdy necítila dobře při velkých sešlostech a většinou se radši vytratila někam do kouta, odkud všechno jen sledovala. To se mi na ní vždycky líbilo.

A trochu jsem ji chápal. Melina nikdy netoužila po pozornosti jako Winnie, nebyla tak vyrovnaná jako Becca, ani samý vtip jako Aiden. A neměla v sobě ani uvolněnou rezervovanost, díky které proplouvá životem Cody. Melina měla vždycky tu vzácnou kombinaci bohatého vnitřního světa a neschopnosti něco z něj ukázat. Pokud vám důvěřovala, otevřela se vám a rozkvetla před vámi – ale jen na okamžik. Její velké laní oči se rozsvítily, a když jste měli štěstí, spatřili jste v nich živoucí záblesk toho, co v sobě ukrývala. Nikdy jsem to nikomu neřekl, ale na každém večírku jsem si stanovil za cíl, že ji aspoň jednou rozesměju. Byla to výzva, a pokud mám být upřímný, její úsměv byl pro mě vždycky neodolatelný.

Ale dlouho jsem ji neviděl. Když jsem tu byl naposledy, byla stále ještě na univerzitě. Zajímalo by mě, jestli ji pořád dokážu rozesmát.

Zatímco ostatní začnou pobíhat po domě a na poslední chvíli sbírat z kuchyně poslední nezbytnosti, podaří se mi v tomhle obřím domě projít hned několik pokojů. Taky koupelnu, studovnu, zimní zahradu a Bobovu pracovnu.

Uvědomím si, že jsem ani nemusel hledat – celou dobu jsem přece tušil, kde Melina bude. Stejné místo, kam se schovávala pokaždé, když toho na ni bylo moc a kde jsme se ukrývali jako děti.

Komora vedle kuchyně. Zamířím tam a protáhnu se kolem otevřené lednice, ze které Aiden s Gregem vykládají lahve s colou. Jakmile odejdou na zahradu, lednici zavřu, prohrábnu si vlasy a pomalu otevřu dveře do komory.

Do očí mě udeří silný záblesk světla a ozve se cvaknutí. Stojím tam, dezorientovaný.

„Bezva,“ zabručím a začnu rukama osahávat zeď. „Teď jsi mi vypálila sítnici.“

Melina a její focení. Není na většině fotek v domě, protože je fotila právě ona.

„Promiň,“ pípne, zatímco se můj zrak snaží přizpůsobit přítmí malé, chladné místnosti.

Zasměju se. „Promiň“ je v tomhle případě správné slovo. Nemohla si pomoct. Focení je její vášeň, závislost a posedlost. Fotoaparát pro ni znamená něco jako štít – most mezi ní a okolním světem. Fotí, když má inspiraci, když je smutná, když je šťastná a když cítí úzkost – a proto mě nejspíš oslepila.

Tečky před očima mizí a pomalu začnu rozeznávat její postavu. Jako kdyby byla nějaké mytické stvoření, které se zničehonic vynoří před vámi. Sedí s překříženýma nohama na zemi a vedle sebe má otevřené rodinné balení sušenek ve tvaru zvířátek.

Vlasy sestříhané po ramena jí rámují srdcovitý obličej. S tmavýma očima a olivovou pletí vypadá v určitém nasvícení skoro středomořsky. Tříčtvrteční džíny ohrnuté, bílé tenisky a přiléhavé tílko, o němž ani ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1