Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Teri Wilson: Odmaskovaná Julie

Vydání první

Copyright © 2014 by Teri Wilson

Translation copyright © 2020 by Dana Chodilová

„All rights reserved including the right of reproduction in whole, or in part in any form. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S. A.This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of author’s imagination, or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, business establishments, events, or locales are entirely coincidental.“

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2341. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Unmasking Juliet

vydaného nakladatelstvím Harlequin HQN, Kanada v roce 2014

Český překlad © 2020 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1316-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1317-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Teri Wilson

Odmaskovaná Julie

Milý čtenáři,

děkuji, že jste si vybral tuto knihu, druhé pokračování série převyprávění klasických milostných románů pro Harlequin HQN. Proč jsem si ze všech příběhů, které se nabízely, zvolila právě Romea a Julii? Toužila jsem dopřát těm osudem těžce zkoušeným milencům šťastný konec, jaký si zaslouží. Jsem od přírody romantička, a tak jsem pochopitelně vždy toužila po tom, aby měl Shakespearův příběh prokleté lásky jiný závěr.

Chcete znát tajemství? Na vysoké škole jsem měla vesměs nejlepší známky, až na dvě výjimky. Ta první bylo céčko z diferenciálního počtu a jsem na něj vlastně dost pyšná. Proboha, byl to přece diferenciální počet! Ještě ani teď si nejsem úplně jistá, co to vlastně znamená, vím jen, že je to nějaký druh mučení. Druhá výjimka byla taky céčko, ale tentokrát ze Shakespeara. Jen si to představte! A neříkejte to mému vydavateli.

Já Shakespeara zbožňuju. Zbožňovala jsem ho odjakživa. To céčko jsem dostala v úplně posledním semestru, zřejmě už jsem byla vyčerpaná. A teď se mi naskytla příležitost se očistit. Při práci na této knize jsem se do Williama zamilovala ještě víc než předtím. Dokázala bych odrecitovat Romea a Julii zepředu dozadu a zase zpátky. To jenom abyste věděl, profesore Clarku.

Upřímně doufám, že i vy, milý čtenáři, propadnete tomuto nadčasovému příběhu. Jistě, dodala jsem mu trochu humoru, nové dějové zvraty. Doprovázejí ho dva rozkošní psíci, víno a tolik čokolády, že byste ji v životě nesnědl. Ale duch původního příběhu zůstal zachován a pro shakespearovské nadšence je tu spousta skrytých lahůdek. Náramně jsem se bavila pašováním původního Shakespearova jazyka do moderního příběhu. Je to jako hledání velikonočních vajíček z alžbětinských dob!

Pokud se vám Odmaskovaná Julie bude líbit a pokud vám náhodou unikl Úžasný pan Darcy, má první kniha série, poohlédněte se i po ní.

Příjemné čtení!

Teri Wilson

Věnováno Bardovi, básníkovi s velkým B,

s neutuchající vděčností za jeho úžasné dílo a inspiraci

„Sníh v zimě horkou slzou roztápět

by tvář ti věčným jarem zkvítala.“

Titus Andronicus, 3. jednání, 1. obraz

(překlad J. Čejka)

„Láska je dým,

jímž vánek vzdechů točí.“

William Shakespeare,

Romeo a Julie, 1. jednání, 1. obraz

(překlad E. A. Saudek)

1

Žila v políbení…

V půlce Desátého výročního maškarního plesu rodiny Mezzanottových přepadla Julii Arabellovou neodolatelná touha zmizet. Čím víc myslela na to, co se událo cestou sem v limuzíně, tím hůř se jí dýchalo. Co tady vůbec dělá? Do tohoto sálu a k těmhle lidem přece nepatří.

Většinu hostů, kroužících velkolepým prostorem s tvářemi skrytými za benátskými maskami, by ohromilo, že se sem troufla vetřít. Myslela si, že se po boku George bude cítit v bezpečí, ale to se žalostně spletla. Pochybovala, že se jí příště bude chtít s ním někam vyrazit. A ani na okamžik nezapomínala na diamant ve své večerní kabelce.

Ten si v žádném případě nenechá. Ať si George a její rodiče říkají, co chtějí. Je osmadvacetiletá žena. Sama se rozhodne, koho si vezme. Ano, miluje rodinný krámek s čokoládou, s radostí kouzlí zákazníkům úsměvy na tvářích svými speciálními výtvory, těší ji nalévat do rozehřáté čokolády hutnou smetanu a připravovat dokonalý, lesklý krém ganache. Ale nemůže tomu obětovat všechno. A neudělá to. George není muž pro ni. A po dnešním večeru už nikdy nebude.

Stačilo otočit se na třpytivém jehlovém podpatku a vyrazit ke dveřím. George byl zabraný do hovoru s nějakým neznámým člověkem, ale pro jistotu neztrácela čas a snažila se uniknout ze sálu, než si jí všimne. Se zatajeným dechem se opřela do těžkých dubových dveří vedoucích na terasu. Na svobodu, i když jen dočasnou.

Noční vzduch mrazil a do holých ramen se jí zakusoval ostrý větřík. Někde četla, že právě díky chladným nocím se v oblasti Napa Valley tolik daří vínu. Zalétla pohledem za kamennou terasu k řadám keříků révy, táhnoucím se úhledně po svahu. Listy se chvěly ve vánku nad těžkými temně červenými hrozny.

Působilo to tuze poklidně, tuze tiše. Ten rozdíl oproti tanci a šumu rozhovorů uvnitř! Juliino srdce se zklidnilo, myšlenky se jí začaly rozjasňovat, přistihla se, že se jí zase volně dýchá. Zhluboka nabrala do plic vzduch, prosycený sladkou vůní nalitých hroznů.

Dveře do sálu se otevřely a na terasu zavál nápor hudby a smíchu. Nebyla připravená se vrátit. Ještě ne. A rozhodně se nechtěla zaplést do povrchního hovoru s nějakým dalším účastníkem plesu. Přešla po špičkách po hladké dlažbě a sestoupila po širokém kamenném schodišti.

Ústilo na další malé nádvoří. Julii přepadl pocit, že pronikla někam, kam nepatří. Snad proto, že tam nebylo nic než dvě malé židle a kávový stolek, na němž spočívaly dvě poloprázdné sklenky červeného vína.

Měla by odejít. Ať to víno patří komukoliv, nejspíš se k němu vrátí a nebude mít radost, když ji tu najde. A pokud ji pozná, nejspíš ji obviní ze špehování. Nebo něčeho ještě horšího. Ne že by mu to mohla vyčítat.

Obrátila se, chystala se zamířit zpátky do sálu, připadalo jí to jako menší ze dvou zel. Ale pak zaznamenala, co leží za terasou, a zarazila se. Tam, tak blízko, skoro na dotek, rostly slunečnice, které letmo zahlédla při příjezdu limuzínou. Popošla váhavě dopředu, natáhla se a špičkami prstů pohladila silný zelený stonek. Byl měkký, pokrytý jemnými bílými chloupky, připomínaly jí sametově hladké ucho její fenky Cocoa. Takhle zblízka byly ty mohutné květy ještě úžasnější, než si myslela. Tyčily se jí vysoko nad hlavou a Julii přepadla bláznivá touha skopnout boty a vejít mezi ně.

A proč ne? George by nikdy nenapadlo ji tu hledat.

Vyklouzla ze střevíčků na jehlách a vyšla z dlažby na studenou vlhkou zem. Záblo to, ale ani ji nenapadlo se vrátit. Ani na okamžik. Ovinula si paže kolem pasu a podnikla další krok. Bylo to šílené, ale brouzdání v plesových šatech bosky po hlíně jí jaksi pomáhalo. Otupělost, která ji přepadla při té příšerné jízdě limuzínou, se začala rozplývat. Připadala si zase živá. Skoro.

Odstrčila stranou list, velký jako její dlaň, a procházela mezi řadami slunečnic. Prsty se jí bořily do hlíny, dostala se k řádkům vinné révy. Keře byly obtížené plody. Mohutné hrozny visely zhruba ve výši pasu, tak temně fialové, že v soumraku vypadaly skoro černé. A božsky voněly. Zavřela oči a zhluboka se nadechla té opojné vůně.

„Chápu to dobře, že jste uprchla ze společnosti?“

Julie prudce otevřela oči. V tom leknutí si pomyslela, že má halucinace. Dokáže zlomené srdce přivést člověka k šílenství? Protože ve vinici stál maskovaný muž.

Pak si vzpomněla – je to přece maškarní ples.

„Něco takového.“ Hlas se jí nepatrně zachvěl ze šoku, že byla načapána. Znovu se zhluboka nadechla, tentokrát pro zklidnění. Proč je tak nervózní? Do tváře mu neviděla, ale ani on neviděl do její. Vzhlédla k němu zpod masky. „A vy?“

Opakoval její slova. „Něco takového.“

Stříbrný satén jeho masky lemoval oči s těžkými víčky. Byly modré. Úchvatně modré. Sklopila pohled k večernímu saku, sněhobílé košili, u krku rozepnuté. A k povolené kravatě v přesně stejném odstínu, jaký měly jeho oči.

„Navštěvujete tenhle ples pravidelně?“ Zaznělo v tom jakési opovržení, jako by stejně jako ona nebyl nadšený, že tu musí být.

Co je zač?

„Ani ne. A vy?“

„Bože, jistěže ne.“ Koutek úst se mu cynicky zvedl.

Julii se trochu zvedla nálada. Záhadný muž tím pádem není Mezzanotte. Nemůže být. Tento maškarní ples se konal každoročně už po deset let. „Asi vypadám, že jsem se zbláznila, když se tu tak toulám potmě. Prostě jsem potřebovala vypadnout.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat. A našla jste si docela dobrou schovávačku.“ Usmál se ještě upřímněji.

Měl hezká ústa, plné rty, k nimž se dokonale hodila silná, ostře řezaná čelist s lehounkým náznakem strniště. Ne že by Julie na takové věci zvlášť hleděla. Ale zbytek tváře mu zakrývala maska, takže bylo těžké si nevšimnout.

Možná to způsobilo to světlo měsíce. Možná to zavinil nádech tajemství vyvolaný benátskými maskami. Nebo se po všem, co se událo, prostě ocitla v koncích. Ale tento rozhovor jí připadal zvláštně důvěrný. Uvažovala, jestli to cítí podobně.

„Jenom aby bylo jasno, nevypadáte ani trochu bláznivě.“ Ano, vážně to taky cítí.

Zakroutila prsty na nohou a shlédla si na šaty. Kamínky rozeseté mezi záhyby temně modrého tylu se leskly v měsíčním světle. „Nevypadám?“

Přejel ji pohledem od hlavy k patám a zase zpátky. „Ani zdaleka ne. Naopak, vypadáte moc hezky.“

V břiše ji zašimralo. Jak to, že má lichotka od úplně cizího člověka takovou váhu? „Děkuju.“

„Potěšení je na mé straně.“ Zpod masky na ni rošťácky zamrkal. Utrhl z nejbližšího keříku kuličku vína a hodil si ji do pusy.

Nervózně se zasmála. „Viděla jsem dobře?“

„Co?“ Pokrčil rameny.

Pod večerním sakem má svalnatou postavu, neuniklo Julii. „Že jste ukradl víno a snědl ho přímo z vinice?“

„Jedna kulička jim jistě chybět nebude.“ Utrhl si další. „Ochutnejte. Nevíte, oč přicházíte.“

Hlas měl nízko položený, sytý a výrazně mužský. Ten hříšný tón mu dodal schválně, nebo se jí to jenom zdálo?

A proč má pocit, že se ten cizinec nemýlí? Že až dosud naprosto netušila, o co tak dlouho, dlouho přichází?

„Do toho.“ Popošel o krůček blíž, držel kuličku mezi ukazováčkem a palcem. Julii neušla nepochybná výzva v jeho očích.

Než se stačila zadržet, zavřela oči, naklonila k němu tvář a pomalu otevřela pusu.

Co to provádím? Tohle přece nejsem já. Flirtuju s úplně cizím člověkem, a ještě k tomu na plese Mezzanottových.

Ale přesně to dělala. A bylo to příjemné.

„Tak, ochutnejte.“ Palcem jí lehounce přejel po spodním rtu.

Kulička jí vklouzla do pusy. Skousla a na jazyku jí explodovala sladká, kyselá a jaksi hříšná chuť. Bylo to to nejlepší, co kdy ochutnala. V tu chvíli to překonalo i čokoládu. Cítila, jak odplouvají poslední zbytky otupělosti. Nahradil ji kaleidoskop pocitů – chuť zralého ovoce, šustění její nabírané tylové sukně v nočním vánku, vůně slunečnic a chladná vlhká hlína mezi prsty na nohou.

„Tak co?“ zeptal se tiše, znělo to jen jako šelest ve tmách.

Musel se k ní přiblížit, cítila jeho teplo na tváři, na nahých ramenou. Natáhla se za tím teplem a připadalo jí, jako by se po nesnesitelně dlouhé zimě koupala ve slunečním žáru. „Je to tak dobré, že se to nedá ani vypovědět.“

Otevřela oči.

Stál jen kousíček od ní. Rozbrněla ji z toho kůže. Kousla se do rtu a vnímala jeho náhle vážný výraz, pronikavý pohled, který kupodivu ve tmě rozeznala.

Viděla v něm touhu.

Přímo mu doutnala v těch modrých očích. Takhle, s takovou náruživostí se na ni George nikdy nepodíval. Ostatně ani nikdo jiný. Najednou nechápala, proč něco takového za celý život nezažila. Smutné. Možná by měla trávit míň času v kuchyni u čokolády a víc chodit mezi lidi. Konkrétně mezi ty, kteří nenesou příjmení Arabellovi.

Teď ale nebyla vhodná chvíle na to, aby si srovnávala priority. Stál před ní a klouzal po ní dravčím pohledem, jako by pro něj byla naprosto jedinečná.

Jak je to možné? Byla z toho celá vedle. Bosá a bezradná. A on je úplně cizí.

Polkla. Možná je cizí, ale právě teď se na ni dívá, jako by přesně věděl, co je zač. A ten pohled…

Ten pohled jí bere dech.

To je ono. Tohle jí tak dlouho chybělo. Možná před tím dokonce utíkala. Že by se její pracovní zápal propletl se smyslem pro povinnost k rodinné firmě a potlačil všechno ostatní? Vážně skoro ztratila samu sebe?

Popošel ještě o krok blíž. Nepokusil se jí dotknout, ale Julie kupodivu přesně věděla, jaké by to bylo cítit jeho ruce v pase, na ramenou, ve vlasech. Nádherné.

Blesklo jí hlavou, že má dvě možnosti. Buď se vrátit do sálu a být tou svědomitou dcerou rodu Arabellových, nebo zůstat tady a třeba jen na chvilku konečně poznat, jaké to je, když ji někdo chce bez postranních úmyslů. Někdo, kdo ani neví, jak se jmenuje. Někdo, kdo má zájem prostě o ni.

Srdce jí pod jiskřivým živůtkem plesových šatů divoce bušilo. A najednou už se odejít nedalo.

Než si to stačila rozmyslet, zvedla ruku, pevně chytila do prstů jeho vázanku a přitáhla si ho k sobě. A políbila ho. Důrazně. Se sebejistotou ženy, která takové věci dělá pořád.

Byl to nádherný polibek. Rozproudil v ní podobné nadšení, jako když se líbala s chlapcem úplně poprvé.

Jeho dlaně vyhledaly její tvář, zaklonily ji, aby k ní měl lepší přístup. Líbal ji odhodlaně, jako by umíral žízní a ona byla jezírko čerstvé vody. A Julie se přistihla, že není schopna souvisle uvažovat. Všechno se rozplynulo, jízda limuzínou, ples, dokonce i ta prchavá vzpomínka na první polibek.

Tady, na maškarním plese Mezzanottových, se Julie Arabellová poddala neznámému muži, nechala se unášet řekou polibků, voňavou vínem, sladší a mnohem dekadentnější než všechna čokoláda, jakou kdy ochutnala.

2

O dvě hodiny dřív…

„Mor na všechny Mezzanotty!“

Zatímco Juliin otec chrlil tahle archaická slova, matka ji postrkovala do limuzíny, která měla namířeno do centra Napa Valley. Uniformovaný šofér s nehybnou tváří přidržoval dveře vozu, zatímco Juliin otec dál nadával a jeho tvář brunátněla s každou další kletbou. Máchal pěstmi a proklínal nebesa, že dovolila, aby tak zkažený rod jako Mezzanottové kráčel po zemi. Možná si přitom i odplivl, jak se to dělávalo v jeho bývalé domovině. Nebo ve filmu Kmotr. Byl to naprosto absurdní obrázek, jenomže to byla skutečnost.

Svým způsobem.

Ne že by Mezzanottovi nebo Juliina rodina, Arabellovi, byli nějaká mafie. Pokud věděla, nikdo z jejích předků se nikdy do žádného zločinu nezapletl.

Pravda, čas od času býval jejich rodinný byznys poněkud problematický.

Vést čokoládovnu nebyl jen samý cukr a med. Byl to byznys jako každý jiný. A kromě té komplikované okolnosti, že všichni zaměstnanci patřili do rodiny, se hned přes ulici nacházela jediná další chocolaterie ve městě.

Atmosféra mezi podnikateli v oboru gurmánských potravin v Napa Valley byla i tak nesmírně soutěživá, ale rivalita mezi Arabellovými a Mezzanottovými byla přímo absurdní. Tento večer se měla Julie zúčastnit pravidelného maškarního plesu pořádaného čokoládovnou Mezzanottových a jednání s nimi nebylo nikdy normální. Ani příjemné. Vlastně se ani nedalo říci, že by bylo zdvořilé.

Mezzanottové vyráběli čokoládu v Napa Valley stejně dlouho jako Arabellové. Jednu dobu rodiny dokonce spolupracovaly, Juliina babička nalévala tmavou čokoládu couverture do drobných forem na bonbony, zatímco její nejlepší přítelkyně Donnatella Mezzanottová obstarávala provozní záležitosti. Ale to už bylo dávno. Od té doby vztah mezi rodinami sklouzl k nenávistné rivalitě.

Hořčí než čokoláda.

Výrobky Mezzanottových se nyní prodávaly v potravinářských krámech po celém státě. A jejich dílna se pořád nacházela přímo naproti čokoládovně Arabellových.

„Mně se to nelíbí. Ani trochu se mi to nelíbí.“ Juliin otec se škaredil na George, který pomáhal Julii do auta.

V hlavě jí začínalo tepat, když vklouzla do vozu a čekala, až si George vymění pár tichých slov s jejími rodiči. Otce dovedl vždycky uklidnit. Ráda by si myslela, že je to tím, že je George její přítel. Spíš šlo ale o to, že mohl jejich čokoládovně hodně prospět.

George Alcott III. byl zákonný dědic nejúspěšnější distributorské firmy lahůdek v severní Kalifornii. Čokoládový obchůdek Arabellových si na malou rodinnou firmu vedl dobře, ale jakmile si ho vzali pod křídlo Royal Gurmet Distributors, začalo se mu dařit naprosto skvěle. Díky Georgeovi pronikly výrobky Arabellových do menu mnohých nejlepších restaurací v Napa Valley. Poprvé za celá desetiletí Arabellovi Mezzanottovy předstihli.

„Všechno bude v pořádku. Nespustím ji z očí,“ pronesl George hlasem sladkým jako sirup.

Juliin otec ze sebe vyrazil něco mezi zavrčením a povzdechem.

To už se do něj pustila matka. „Přece jsme se dohodli, pamatuješ? Mezzanotte dneska večer oznámí nějakou významnou novinu ohledně budoucnosti své čokoládovny. George pozvali. Jen ať Julie jede s ním. Z první ruky zjistí, o co se jedná. Víš, co se říká – přátele si drž blízko a nepřátele ještě blíž.“ Matčina nenávist byla odjakživa sofistikovanější než otcova, ale o nic slabší.

Následoval naléhavý šepot. Ale Julie se to snažila neposlouchat. Popravdě řečeno, byla z toho úkolu trochu nesvá. Jedna věc byla potkávat Mezzanottovy na ulici nebo tu a tam na nějakém festivalu jídla nebo cukrářském veletrhu. A něco úplně jiného bylo přikráčet si k nim na maškarní ples, jako by její jméno stálo na seznamu hostů.

Aspoň že bude mít schovanou tvář. Přejela si prsty po okraji benátské masky. Schválně si vybrala tu nejzdobenější, jakou objevila, samý kamínek a pírko. Tím líp ji schová.

George konečně nastoupil, posadil se naproti ní s telefonem přilepeným u ucha. Auto se začalo nesnesitelně pomalu plazit k vinařství Manocchio, kde se ples konal. Aspoň že je to na neutrální půdě. Radši by umřela, než by vešla do domu Mezzanottových.

„Jak to jde s těmi lanýži s cabernetem sauvignonem?“ zeptal se, když dotelefonoval.

Z vestavěného baru ve voze vytáhl tmavou láhev šampaňského. Julii to přišlo hrozně divné. I když jeho limuzínou jela už několikrát, nevzpomínala si, že by přitom pila něco exotičtějšího než vodu značky Fiji.

„Výborně. Myslím, že jsem ten recept konečně zdokonalila.“ Usmála se.

V Napa Valley člověk neudělal krok, aniž by narazil na čokoládu plněnou vínem. Tyhle bonbony byly rozšířené tak, že se jim Julie ve vlastní čokoládovně vyhýbala jako moru. Mnohem raději tvořila něco nového a nečekaného. Ale restaurace, s nimiž George spolupracoval, si žádaly lanýže s cabernetem, a tak je měly mít.

„Tak to bychom si měli připít na počest tvého nejnovějšího díla.“ George jí nabídl štíhlou sklenku.

„Jasně. Na lanýže s cabernetem sauvignonem.“ Julie si nebyla úplně jistá, jestli se jí na to chce připíjet, ale stejně zvedla sklenku.

„Na lanýže s cabernetem sauvignonem.“ George si s ní přiťukl.

Julii se roztančily na jazyku bublinky. Šampaňské bylo dokonalé, lehké, jemné, perlivé. Nemělo by ji to překvapovat. George měl rozhodně vkus na příjemné věci v životě. Ale ještě nikdy neviděla v baru limuzíny láhev Dom Pérignonu.

Za ten rok, co spolu chodili, by na prstech jedné ruky spočítala případy, kdy ho viděla pít alkohol. Pozoruhodná zdrženlivost, ve vinném kraji hotová rarita. A teď tady otevírá drahou láhev cestou na společenskou událost ve vinařství, kde víno jistě poteče proudem.

Ti Mezzanottové chlastají jako ryby.

Hlas její matky. Zase.

Julie vypila sklenku.

„Ještě?“ George nečekal na odpověď a dolil jí.

Putovala pohledem po dokonale střiženém smokingovém saku, černém motýlku u krku a pěkných stříbrných manžetových knoflíčcích. Vypadal dokonale. Jako aristokrat, což sedělo, byl přece korunním princem gurmánské říše Napa Valley.

Vrátila se očima ke sklence a až teď si všimla znaku Royal Gourmet Distributors. Nechápala, proč potravinářská firma – ať už gurmánská nebo ne –, potřebuje mít sklenky na šampaňské s vyrytým logem. Ani ta limuzína nebyla zrovna praktická. Jednou se na to George zeptala, ale zamluvil to a řekl jen něco ve smyslu, že hlavní je image. Royal Gourmet nebyla jen tak nějaká distributorská firma. Zásobovala ty nejexkluzivnější restaurace v severní Kalifornii. Georgeovi klienti vlastnili podniky, kde se na rezervaci čekalo celé měsíce. Restaurace jako La Toque, Ad Hoc a největší démant v koruně Royal Gourmet, The French Laundry.

„Na dnešek se už dlouho těším.“ Odkašlal si a upravil si dokonale rovný motýlek.

„Vážně?“ Těší se na akci pořádanou Mezzanottovými? Chystají se vlézt do zmijího hnízda, jak řekl její otec. Co je k těšení na hrozném večeru nucené zábavy?

„Ano. A teď jsme tu, celí vyparádění. A sami.“ Vzal ji za ruku. „Mimochodem, moc ti to sluší.“

Julie shlédla na své šaty. Byly temně modré, na nabíraném živůtku se třpytily drobné kamínky, v pase přecházely do mohutně nabírané tylové sukně. Objevila je ve svém oblíbeném obchodě z druhé ruky v Yountville, kousek od jejich čokoládové dílny, a nadchly ji, i když ji napadlo, jestli Georgeovi nebudou připadat moc výstřední. Zřejmě tedy ne.

„Děkuju. I ty vypadáš moc dobře.“ Usmála se zdrženlivě za sklenkou šampaňského.

Obvykle spolu takhle nemluvili. Řekl jí George vůbec někdy, že jí to sluší? Nevzpomínala si. Častokrát chválil její čokoládové výtvory. Ale to se dalo čekat. Nad jejími lanýži a další sladkostmi se sbíhaly sliny. A firma Royal Gourmet je dodávala do nejlepších restaurací v Napa Valley, takže bylo úplně normální, že se zajímal o její práci.

Někdy by ale uvítala, kdyby se mu sbíhaly sliny i nad ní.

„Myslel jsem si…,“ George vykroužil palcem kolečko na hřbetě Juliiny ruky. Další netypicky něžné gesto.

Konečně.

Měla by být nadšená. Už si začínala lámat hlavu, jestli spolu chodí, nebo jsou jen obchodní společníci, kteří se příležitostně zajdou v sobotu večer pobavit. Ne že by se k ní George nechoval dobře. Naopak, byl za všech okolností dokonalý džentlmen. A i to bylo divné.

Viděla u něj víc vášně, když se zakousl do preclíku máčeného v čokoládě, než v oněch řídkých případech, kdy se přiblížili důvěrnostem.

Moc dobře si uvědomovala, že její nevšední profesi snese jenom nevšední muž. V tom ohledu jim to spolu klapalo dokonale. George si nikdy nestěžoval, když dorazila na rande pozdě, protože přestala hlídat čas a zdržela se v kuchyni. Speciální svátky jako silvestr a svatý Valentýn nemohla trávit romantickými schůzkami, v ty dny měla nejvíc práce. V týdnu kolem Velikonoc vyrobila tolik čokoládových zajíčků, že se jí o nich zdálo. Jednou v kině usnula s hlavou na Georgeově rameni a vzbudil ji strašlivý sen, že ji pronásleduje armáda čokoládových zajíců s okousanýma ušima.

George ji nechal zase usnout a po cestě domů limuzínou jí vylíčil, o čem film byl. Nikdy si na ni nedělal žádné nároky, i když se třeba celé týdny neviděli. V jejich vztahu to sice nijak zvlášť nejiskřilo, zato byl uvolněný. A to znamenalo hodně, zvlášť v únoru, kdy měla celá její rodina plné ruce práce s plněním srdíčkových krabiček.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Milý čtenáři,

Věnování

Citát

1

2