Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Propusť mě

Vydání první

Copyright © 2013 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1865. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Complete Me vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Obálka a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na obálce © SAMphotostock.cz /yurok.a

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-896-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-940-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

J. Kenner

PROPUSŤ mě

Ukážka z elektronickej knihy

Propusť mě je smyšleným dílem. Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem autorčiny představivosti, nebo jsou užita fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či zemřelými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Poděkování

Děkuji všem svým báječným čtenářům, kteří věnovali svůj čas a kontaktovali mě na mé webové stránce, mailem nebo přes sociální média, aby mi řekli, jak moc se jim líbilo trávit čas s Nikki a Damienem. Vaše slova, podpora a nadšení jsou pro mě to nejdůležitější na světě!

Speciální poděkování patří konzultantům z německého generálního konzulátu v Houstonu a Jacqueline Jugenheimerové za pomoc s německými soudními postupy. Všechny chyby a přehlédnutí jdou na můj vrub.

Zvlášť bych chtěla obejmout Kathleen O’Reillyovou za textovky a telefonáty nad rámec jejích povinností, K. J. Stoneovou a Jessiku Scottovou za první čtení a připomínky k rukopisu a Jean Brashearovou za čtení, nápady a posezení při obědech a kávě!

Konečně velké nekonečné poděkování patří lidem z Trident Media Group, především Kimberly Whalenové a všem v Bantamu, díky nimž se toto dobrodružství se Stark Trilogy stalo tak skvělým zážitkem, především Maggie Oberrenderové, Gině Wachtelové a úžasné Shauně Summersové.

Kapitola 1

Děs mě vytrhl z hlubokého spánku. Zprudka jsem se posadila. Místnost byla ponořená do tlumeného nazelenalého světla z digitálního budíku, který oznamoval, že je právě po půlnoci. Sotva jsem popadala dech, a i když jsem měla vytřeštěné oči, neviděla jsem nic. Poslední závan téměř zapomenuté noční můry mnou projel jako dotek rozervaného lemu přízračného pláště. Byl dost silný, aby mě naplnil hrůzou, ale přitom tak neurčitý, že když jsem se ho pokusila zachytit, zmizel jako mlha.

Netušila jsem, co mě tak vystrašilo. Věděla jsem jen to, že jsem sama a že jsem vyděšená.

Sama?

Rychle jsem se otočila, převrátila se na posteli a sáhla vpravo. Ale ještě dřív, než jsem se prsty dotkla chladného luxusního povlečení, jsem věděla, že tam není.

I když jsem usnula v Damienově náruči, opět jsem se probudila sama.

Přinejmenším jsem si však uvědomila původ té noční můry. Byl to stejný strach, jejž jsem zažívala každý den a každou noc už po celé týdny. Strach, který jsem se pokoušela skrýt pod umělým úsměvem, když jsem sedávala den za dnem po Damienově boku, zatímco jeho advokáti s ním probírali do nejmenších detailů podrobnosti jeho obhajoby. Když společně procházeli záludnosti postupu při žalobě z vraždy podle německých zákonů. Když ho doslova prosili, aby jim pomohl vnést světlo do temných zákoutí svého dětství, protože dobře věděli, stejně jako jsem to věděla já, že tato tajemství mohou znamenat jeho záchranu.

Jenže Damien dál tvrdohlavě mlčel, a já jsem tak zůstávala ponořená ve všudypřítomném strachu, že ho ztratím. Že mi ho vezmou.

A nebyl to jen strach. Zápasila jsem také s příšerným, vše prostupujícím vědomím, které ve mně vzbuzovalo paniku, že na celém zatraceném světě neexistuje jediná věc, již bych proti tomu mohla udělat. Nic kromě toho, že budu čekat a doufat.

Jenže já nerada čekám a taky jsem svou víru nikdy nevkládala jen do pouhé naděje. Oddávat se naději je skoro totéž jako spoléhat na osud, a obojí je pro moji povahu příliš vrtošivé.

Potřebovala jsem něco dělat, ale jediný, kdo něco dělat mohl, byl Damien, a ten to zarputile odmítal.

A to bylo, myslím, ze všeho nejhorší. I když jsem totiž chápala důvody jeho mlčení, nedokázala jsem v sobě zdusit sobeckou jiskru hněvu. Protože v podstatě nejde jen o to, že by se Damien obětoval. Já jsem taky oběť. Do prdele, oběti jsme oba.

Chyběl nám čas. Soud už měl začít za pár hodin, a pokud Damien nezmění názor ohledně své obhajoby, je velmi pravděpodobné, že o něj přijdu.

Pevně jsem sevřela víčka, abych se přiměla neplakat. I když se mi podařilo zaplašit strach, hněv se ve mně zvedal jako živý tvor, až jsem se obávala, že přes veškerou snahu ve mně vzkypí bez ohledu na následky.

Ke všemu mi bylo jasné, že po všem tom přemáhání a potlačování bude konečný výbuch o to brutálnější.

Když došlo k žalobě, Damien se mě snažil odsunout stranou v domnění, že mě tím chrání. Jenže se mýlil – a já jsem letěla celou tu dálku až sem do Německa, abych mu to řekla.

Teď už jsem tady více než tři týdny a za celou tu dobu nebylo dne, kdy bych toho litovala. Neměla jsem pochyb, že to, co řekl, když mě uviděl ve dveřích, je pravda – že mě miluje.

Ale ani toto vědomí nijak nezmenšovalo neblahé tušení, které uvnitř mě stále rostlo. Zlou předtuchu, která sílila především v noci, když jsem se probudila sama a věděla jsem, že se uchýlil k samotě a skotské, zatímco já jsem ho toužila mít v náruči. Miluje mě, ano. Jenže zároveň mám strach, že mě od sebe znovu odhání. Ne najednou, ale postupně, po malých krocích.

Nic, kašlu na to.

Zvedla jsem se z chladivého pohodlí naší postele a postavila se. Byla jsem nahá, a tak jsem se začala shánět po přepychovém bílém županu, který poskytl Hotel Kempinski. Damien mi ho stáhl z ramen poté, co jsme se spolu včera večer sprchovali, a já jsem ho nechala ležet tam, kam spadl jako hebká kupka bavlny vedle postele.

To však neplatilo o pásku od županu, ten jsem musela vykutat zpod zmuchlaných přikrývek. Sex s Damienem byl vždycky intenzivní, ale jak se soud blížil, začal být ještě divočejší, ještě mocnější. Jako by tím, že ovládal mě, Damien mohl ovládat i to, co mělo přijít.

Nepřítomně jsem si třela zápěstí. Žádné známky na nich nezůstaly, ale to jen proto, že byl Damien opatrný. Totéž jsem však nemohla říct o svém zadku, kde mě na kůži stále pálily stopy jeho dlaní. Obojí se mi líbilo – jak přetrvávající štípání, tak vědomí, že potřebuje moji podřízenost, stejně jako se mu já potřebuju oddat.

Nakonec jsem pásek našla zahrabaný v nohách postele. Dnes v noci mi svazoval ruce za zády. Teď jsem si ho uvázala v pase a pořádně utáhla. Po tom, jak dramaticky jsem se probudila, jsem si teď vychutnávala luxusní pohodlí. I pokoj sám nyní působil uklidňujícím dojmem. Každý detail zde byl doveden k dokonalosti. Každý kousek dřeva byl perfektně vyleštěný, každá drobnost a umělecký kousek měl své pečlivě vybrané místo. Teď mě však kouzlo pokoje nechávalo pochopitelně chladnou.

Chtěla jsem jen najít Damiena.

Ložnice byla spojena s obrovskou šatnou a ohromnou koupelnou. Rychle jsem nahlédla do obou dvou místností, i když jsem nepředpokládala, že bych ho tam mohla najít. Pak jsem se vydala do obývací části.

V rozlehlém prostoru se skvěle vyjímala pohodlná sedací souprava a kulatý psací stůl, který teď pokrývaly stohy papírů a složek jak Damienova byznysu, jejž nehodlal přestat řídit ani teď, když se svět kolem nás rozpadal na kusy, tak různých právnických dokumentů, které Damienovi nařídil prostudovat jeho obhájce Charles Maynard.

Nechala jsem župan ležet, kde jsem zrovna stála, a natáhla jsem si na sebe vzorované pouzdrové šaty, které mi Damien večer svlékl a pak je kavalírsky pohodil přes opěradlo křesla. Předtím jsme na několik hodin unikli realitě tím, že jsme nakupovali na věhlasné mnichovské třídě Maximilianstrasse, kde jsem si vybrala tolik bot a šatů, že bych si mohla otevřít svůj vlastní butik.

Prohrábla jsem si prsty vlasy a zamířila jsem na druhou stranu místnosti k baru, kde byl telefon. Ovládla jsem se a nezašla jsem do koupelny vylepšit si nalíčení, které se mi určitě setřelo. Bylo to pro mě náročnější, než to zní – mantru, že dáma nikdy nevyjde ven neupravená, mi vtloukali do hlavy snad už od narození.

Jenže s Damienem po boku jsem se naučila dělat dlouhý nos na mnohé strasti svého mládí a teď jsem se právě mnohem víc soustředila na to, abych ho našla, než na to, že bych si měla čerstvě namalovat pusu.

Vzala jsem sluchátko a zmáčkla nulu. Téměř okamžitě se na druhém konci ozval hlas s typickým přízvukem. „Dobrý večer, slečno Fairchildová.“

„Je v baru?“ Nemusela jsem vysvětlovat, koho mám na mysli.

„Je tam. Mám mu přinést telefon ke stolku?“

„Ne, to je v pořádku. Přijdu dolů.“

„Sehr gut. Můžu pro vás udělat ještě něco?“

„Ne, děkuju vám.“ Už jsem skoro položila sluchátko, když tu mě napadlo, že něco přece ano. „Počkejte!“ zadržela jsem ho dřív, než zavěsil, a pak jsem ho požádala o pomoc s mým plánem, jak odvést Damienovu pozornost od jeho démonů.

Bez ohledu na stáří budovy a eleganci jejího interiéru se hotel pyšnil moderním prostředím a já jsem se uvnitř jeho zdí cítila jako doma. Netrpělivě jsem čekala, až přijede výtah, a když jsem konečně byla uvnitř, připadala jsem si ještě netrpělivější. Zdálo se mi, že trvá celou věčnost, než kabina sjede dolů, a když se dveře konečně otevřely a objevila se okázalá hotelová hala, zamířila jsem rovnou do baru ve staroanglickém stylu.

Byl sice pozdní večer v neděli, ale v baru Jahreszeiten bylo rušno. Hloučku, shromážděnému kolem piána, tiše zpívala nějaká žena. Nevěnovala jsem jí pozornost. Nepředpokládala jsem, že bych Damiena objevila mezi posluchači.

Místo toho jsem se proplétala skrz dřevo a rudou kůži barového interiéru. Odmítla jsem pomoc číšníka, který mě chtěl někam usadit. Na okamžik jsem se bezmyšlenkovitě zastavila vedle plavovlasé ženy zhruba v mém věku, která usrkávala šampaňské a smála se na muže, jenž by mohl být jejím otcem, ale já bych se vsadila, že nebyl.

Pomalu jsem se otáčela a rozhlížela se kolem sebe po místnosti. Damien nebyl v hloučku u piána a neseděl ani u baru. Nevyskytoval se ani v jednom z červených kožených křesel, pravidelně rozestavěných okolo stolků.

Začínala jsem mít obavy, že odešel dřív, než jsem přišla. Pak jsem ale ukročila vlevo, a vtom jsem si uvědomila, že to, co jsem považovala za pevnou zeď, je pouze optická iluze tvořená sloupem. Teď jsem viděla i na zbytek místnosti, včetně plamenů šlehajících z krbu ve zdi na opačné straně.

U něj stálo malé dvojkřeslo a dvě židle. A ano, byl tam také Damien.

Vydechla jsem si úlevou tak obrovskou, že jsem málem musela využít rameno té blondýny jako oporu. Damien seděl na jedné ze židlí zády do místnosti a hleděl do ohně. Ramena měl rovná a dost široká, že by na nich mohl udržet váhu celého světa. Přála jsem si, aby to neměl zapotřebí.

Pohnula jsem se směrem k němu. Zvuky mých kroků tlumil hustý koberec i šum okolního hovoru. Zastavila jsem se kousek za ním a okamžitě jsem pocítila ono známé puzení, jaké se dostavilo vždy, když jsem byla Damienovi nablízku. Zpěvačka teď broukala „Since I Fell for You“ a hlas se nesl ostře a jasně přes celou místnost.

Její zpěv zněl tak tklivě, až jsem se bála, že ve mně spustí záplavu slz jako reakci na všechen ten stres posledních několika týdnů.

Ne. Jsem tady proto, abych utěšila Damiena, z žádných jiných důvodů, a tak jsem s novou rozhodností vykročila k němu. Když jsem byla konečně až u něho, položila jsem mu ruku na rameno a sklonila se, až jsem se rty dotkla jeho ucha. „Je tohle soukromý večírek, nebo se může přidat, kdo chce?“

Úsměv jako odpověď jsem spíš slyšela, než viděla. „Záleží na tom, kdo se ptá.“ Neotočil se ke mně obličejem, ale zvedl paži a natáhl dlaň v mlčenlivém pozvání. Vložila jsem mu do ní svou ruku a on mě jemně vedl kolem křesla, dokud jsem nestála přímo před ním. Znala jsem každou črtu tváře tohoto muže. Každý úhel, každý rys. Znala jsem jeho rty, jeho výrazy. I se zavřenýma očima bych dokázala vidět ty jeho, potemnělé touhou i rozjasněné smíchem. Stačilo by mi podívat se na jeho vlasy, zbarvené jako půlnoc, abych si vybavila hebkost jejich hustých kudrn ve svých prstech. Nebylo na něm nic, co by pro mě nebylo důvěrně známé, a přesto mě každý pohled na něj zasáhl jako úder, rozechvívající mě silou, jež mě pokaždé dokázala srazit na kolena.

Už na pohled byl úchvatný. Jenže to nebyl jen jeho vzhled, který tak ohromoval. Šlo o celkový dojem. O sílu, sebedůvěru, hluboko uloženou smyslnost, jež nemohl zapřít, i kdyby se sebevíc snažil.

„Damiene,“ zašeptala jsem, protože jsem se nemohla dočkat, až ucítím jeho jméno na rtech.

Jeho široká, působivá ústa se rozšířila v pomalém úsměvu. Za ruku si mě přitáhl na klín. Stehna měl pevná a vysportovaná. Dychtivě jsem se usadila, ale nepřivinula jsem se k němu. Chtěla jsem sedět rovně, abych mu viděla do tváře.

„Chceš o tom mluvit?“ Věděla jsem, co mi odpoví, ale přesto jsem zatajila dech a v duchu se modlila, abych se tentokrát mýlila.

„Ne,“ odpověděl. „Jen tě chci objímat.“

Usmála jsem se, jako by jeho slova znamenala sladkou romantiku, abych nedala najevo, jak moc mě z nich zamrazilo. Ano, toužila jsem po jeho doteku. Ale chtěla jsem od tohoto muže víc.

Pohladila jsem ho po tváři. Od včerejška se neholil, a strniště vousů pod mou dlaní bylo drsné. Účinek doteku mnou otřásl, hruď se mi sevřela a dech zrychlil. Přijde někdy doba, kdy dokážu být v jeho blízkosti, aniž bych po něm nezatoužila? Aniž bych neprahla cítit dotek jeho kůže na své vlastní?

Nebyla to jen pouhá sexuální touha – to rozhodně ne. Bylo to vlastně puzení. Jako by na něm závisel můj další život. Jako bychom byli dvěma polovinami celku a ani jeden z nás nemohl přežít bez druhého.

S Damienem jsem byla šťastnější než kdykoliv předtím ve svém životě. Ale zároveň jsem se cítila také mnohem zoufalejší. Protože nyní jsem skutečně pochopila, co je to mít strach.

Přiměla jsem se k úsměvu, protože jsem skutečně nechtěla, aby Damien věděl, jak strašně se děsím možnosti, že bych ho mohla ztratit. Bylo to marné, Damien mě znal až příliš dobře.

„Jsi vyděšená,“ konstatoval a smutek, jenž mu zabarvil hlas, byl dost silný, aby mě rozplakal.

„Jsi jediný člověk na světě, jemuž bych za nic nechtěl ublížit, a stejně jsem ten, kvůli kterému máš oči plné strachu.“

„Ne,“ řekla jsem. „Vůbec nemám strach.“

„Lhářko,“ prohlásil něžně.

„Zapomínáš, že jsem tě viděla v akci, Damiene Starku. Zatraceně, jsi jako přírodní síla. Nedokážou tě zadržet. Možná to o tobě ještě nevědí, ale já ano. Však ty se z toho dostaneš. Půjdeš domů jako volný člověk. Jinak to prostě dopadnout nemůže.“ Pronesla jsem ta slova, protože jsem jim potřebovala uvěřit sama. Ale Damien měl pravdu: byla jsem zoufale vyděšená.

Samozřejmě že mi z těch keců neuvěřil ani slovo. Jemně mi zastrčil pramen vlasů za ucho. „Máš právo mít strach. Tohle je ten typ případu, nad kterým každý prokurátor slintá blahem.“

„Bylo ti ale teprve čtrnáct,“ namítla jsem.

„Proto mě také nebudou soudit jako dospělého.“

Zamračila jsem se. I když mu tehdy bylo pouhých čtrnáct let, přesto mu hrozily desítky let vězení.

„Jenže ty jsi Merlea Richtera nezabil.“ To je nakonec na celé věci to nejdůležitější.

Jeho výraz potemněl. „Pravda je ohebná záležitost, a jakmile vejdu do soudní síně, pravdou se stane to, co řekne porota.“

„Pak se tedy musíš snažit, aby soudci poznali skutečnou pravdu. Zatraceně, Damiene, ty jsi ho nezabil. Ale i kdybys ho zabil, pak jsou tady přece polehčující okolnosti.“ Damien mi teprve nedávno řekl, co se vlastně tehdy stalo. Rvali se, a když Richter spadl, Damien zůstal stát a odmítl pomoci trenérovi, který ho tolik let zneužíval.

„Ach, Nikki.“ Přitáhl mě k sobě, vzal mě kolem pasu a přitiskl si mě na klín s takovou rychlostí, že jsem až zalapala po dechu.

„Víš přece, že nemůžu udělat to, co ode mě žádáš.“

„Já přece nic nežádám,“ odpověděla jsem, ale moje slova zněla planě, protože jsem od něj samozřejmě něco žádala. K čertu, nežádala, žadonila jsem. Damien to věděl zatraceně dobře. A přesto moji prosbu odmítal.

Vzplál ve mně hněv, ale než jsem stačila vybuchnout, jeho ústa se přitiskla k mým. Polibek byl hluboký, drsný a stravující, až se ve mně zvedla horká touha. Nezaplašila sice můj hněv ani strach, ale dokázala je ztišit, a tak jsem se přitiskla blíž k němu a přála si nikdy nemuset opustit bezpečí jeho náruče.

Tělo mu ztuhlo a džínsy se mu napjaly erekcí, která mě dráždila na zadku. Nadzvedla jsem se a přitiskla se blíž. Líbala jsem ho víc a víc a moc jsem si přála, abychom byli nahoře ve svém apartmá a ne ve veřejném baru.

Po chvíli jsem se odtáhla a bez dechu hlesla: „Miluju tě.“

„Já vím,“ řekl, a třebaže jsem čekala na stejná slova od něj, obdobného vyznání se mi nedostalo.

Trochu se mi sevřelo srdce, ale přiměla jsem se k úsměvu. K takovému tomu druhu oslavného úsměvu, jako že „Hlavně, aby byl všude na světě mír“. K takovému úsměvu, který je určen okolí, nikoliv Damienovi.

Říkala jsem si, že je jenom unavený, ale vlastně jsem tomu nevěřila. Damien Stark nikdy nedělal nic jen tak. I když jsem mu nemohla vidět do hlavy, přece jsem ho znala dost dobře na to, abych mohla odhadnout jeho pohnutky, a chtělo se mi vyskočit na nohy a řvát. Chtělo se mi ho prosit, aby mě od sebe neodháněl. Měla jsem chuť na něj ječet, že to chápu, že vím, že se mě snaží chránit, protože ví, že u soudu může prohrát. Že ho ode mě můžou odtrhnout. Ale k čertu, copak nevidí, jak mi ubližuje to všechno, co dělá?

Věřila jsem celým svým srdcem, že mě Damien miluje. Bála jsem se však, že jen láska nestačí. Nestačí, když mě od sebe odhání v jakémsi zvráceném pokusu, aby mě ochránil.

Proto se s ním nebudu dohadovat. Není to sice boj, který bych mohla vyhrát, ale můžu tuhle hru hrát po svém.

S novým odhodláním jsem znovu nahodila plný výkon svého úsměvu. Sklouzla jsem mu z klína a natáhla k němu ruku. „V deset musíte být u soudu, pane Starku. Myslím, že byste měl raději jít se mnou.“

S ustaraným výrazem vstal. „Chceš mi říct, že bych se měl trochu vyspat?“

„Ne.“

Přejel po mně pohledem a moje tělo se zachvělo, jako by se mě fyzicky dotkl. „Dobře,“ pronesl a to jediné slovo v sobě nejen obsahovalo celý vesmír příslibů, ale zároveň obrousilo hranu mrazivého strachu, kterého jsem byla plná.

Dovolila jsem koutku úst pohnout se v náznaku úsměvu.

„Ale to taky ne. Aspoň zatím ne.“

Zmatek v jeho tváři vyvolal na mých rtech skutečný úsměv. Damien však neměl šanci se vyptávat, protože se k nám blížil manažer hotelu. „Všechno je připraveno, slečno Fairchildová.“

Můj úsměv se rozšířil. „Děkuju vám. Vaše načasování je dokonalé.“ Vzala jsem za ruku toho zmateného muže, jehož jsem milovala, a vedla jsem ho za správcem skrz halu až před hotel.

Tam, zaparkované vedle velice nadšeného zřízence, stálo třešňově rudé lamborghini.

Damien se na mě otočil. „Co je to?“

„Půjčené. Napadlo mě, že by sis dnes v noci zasloužil trochu zábavy, a dálnice A9 je jenom kousek odtud. Rychlé auto. Německá autobahn. Řekla bych, že není tak těžké dát si to dohromady!“

„Kluci a jejich hračky?“

Ztlumila jsem hlas, aby správce nemohl nic zaslechnout. „Vzhledem k tomu, že v pokoji už nějaké zajímavé hračky máme, mě napadlo, že bys třeba ocenil změnu.“ Vedla jsem ho blíž, tam, kde stál zřízenec a přidržoval otevřená dvířka.

„Myslím, že je velice citlivé, a vím, že se ti bude ohromně líbit ovládat všechnu skrytou sílu.“

„Tak takové to je?“ zeptal se. Přejel mě pohledem shora dolů, a tentokrát byl v jeho pohledu oheň. „Je to tak, přesně tohle mám rád. Vnímavost. Sílu. Moc.“

„Já vím,“ řekla jsem. Vklouzla jsem na sedadlo pro spolujezdce a přitom jsem ukázala větší než malé množství svého stehna.

Vteřinku nato se už Damien usadil za volant a nastartoval silný motor.

„Když jedeš dost rychle, je to skoro stejné jako sex,“ poškádlila jsem ho. A pak, protože jsem nedokázala odolat, jsem ještě dodala: „No, přinejmenším to může být výjimečná předehra.“

„V tom případě, slečno Fairchildová,“ řekl s chlapeckým úšklebkem na tváři, díky němuž to všechno stálo za to, „bych vám radil, abyste se pevně držela.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

Kapitola 1