Gabrielle Bernátová

VRAŽDA, SEX A SEM-TAM LÁSKA

Ukážka z elektronickej knihy

Prológ

Precitne... potrebuje sa zhlboka nadýchnuť, ale prijíma do pľúc dym. Okamžite sa rozkašle, otvára oči a zrazu sa nachádza v pasci šľahajúceho ohňa. V sekunde stojí na nohách a budí svojho kamaráta.

„Preboha, Matej, vstávaj, horíme!!!“ nízka blondína ním poriadne zatrasie a snaží sa nájsť niečo, čím si prekryje ústa. Nachádza svoje tričko pohodené na zemi. Okamžite ho berie do ruky a prikladá si ho k tvári. Skláňa sa ešte raz a kamarátovi hádže jeho tielko.

„Čo?“ pýta sa šestnásťročný chalan, ešte stále v podguráženom stave.

„Horíme, musíme odtiaľto vypadnúť, hneď!“ vykríkne vystrašene, no jej hlas je tlmený látkou.

„Eliška, si robíš pič...“

Rukou zastavuje prúd jeho slov. Chlapec otvára oči a zisťuje, že celá chata je v plameňoch a ostatné decká stále spia.

„Do riti! Musíme ich pobudiť, padaj von, nech sa ti nič nestane!“ povie rýchlo a berie do ruky tielko, cez ktoré sa snaží dýchať. Nakoľko je chata dvojposchodová, musia ísť hore, no plamene im nedovoľujú priateľov zobudiť.

Eliška rýchlo ťahá Mateja mimo horiacej chaty, ale kým prídu k dverám, padá trám, ktorý im zabráni v jednoduchom úniku. Obidvaja majú v očiach strach. Zrazu niekto rozbije okno a vstupuje dnu. Berie šokovanú Elišku do náručia a snaží sa ju dostať z horiaceho pekla. Matej ide rovno za nimi.

Zhora počuť výkriky a paniku, prečo len sa vybrali na chatu? Prečo? Eliška sa bráni a podarí sa jej uniknúť záchrancovi. Musí pomôcť priateľom, nesmie ich tam nechať, nie takto. Slzy jej zaplavujú tvár a rozširujúci sa oheň zasiahne jej telo. Matej ju okamžite odstrčí k neznámemu záchrancovi, sám je zasiahnutý silným ohňom. Muž využíva situáciu a prakticky vyhadzuje Elišku z okna. Ona dopadá na zem, priamo na zadok, no jediné, čo môže, je počúvať zúfalé výkriky svojich priateľov. Niektorým sa podarilo vyskočiť z okna, no Matej... neubráni sa beznádejnému plaču a kriku. Počuje jeho bolestný rev. Napriek bolesti, ktorá sužuje jej ruku a popálený hrudník, je ochotná vliezť späť a dostať z tej hrôzy svojho priateľa. Vtom ju niekto chytí za tričko a nasilu ťahá do hustého lesa. Nikto si ani len nevšimol, že je preč, jej priatelia utekali z druhej strany chaty pomôcť ostatným.

Čo má robiť? Na sebe má len tričko, ktoré je  sčasti spálené, a nohavičky. Niečo sa jej zapichlo do nohy, snaží sa aspoň postaviť. Ťahá ju po zemi ako mech, nemá ani len šancu brániť sa. Telo má pokryté hlbokými ranami spôsobenými malými konármi a kameňmi, ktoré ležali na zemi.

Zrazu ju neznámy hodí do stromu a silno chytí pod krkom, čím jej zabraňuje vo voľnom priechode kyslíka z pľúc a do pľúc. Špinavá od blata, s popáleninami, odreninami a slzami v očiach sa lúči so životom. Pred sebou vidí pár šialených tmavých očí. Muž je vysokej a trochu zavalitej postavy. Nemá viac ako tridsať. Ruky má celé potetované. Na jednej si dokonca všimne škorpióna.

„Adam, pomôž mi,“ pomyslí si v duchu. Dostáva tvrdú ranu do tváre, prudká bolesť zasahuje jej sánku, až pocíti, ako jej praskli kosti. Útočník ju púšťa a ona padá k zemi, rukami si chytí tvár... snaží sa kričať, ale... schúli sa do klbka a čaká, kým ustanú kopance od muža, ktorý jej tak ubližuje. Napriek tomu stále myslí na svojho kamaráta, stratila blízkeho človeka.

Plače, plače a snaží sa kričať, má problém poriadne otvoriť ústa, čo sa to deje?

„Tak, to má za to, čo mi urobil, bastard, teraz sme vyrovnaní, aleboooo,“ povie útočník a Eliška s opatrnosťou dvíha hlavu, aby na neho videla. Akosi inštinktívne vie, čo bude nasledovať.

Má vôbec ešte silu brániť sa? Čo má urobiť? Útočník si k nej kľakne, stiahne si opasok a bezvládnu ju chce uviazať. Chytí jej jedno zápästie a snaží sa aj druhé, ale ona kope, škriabe, bráni sa. Nič nezaberá, je silný, príliš silný. Zrazu len priloží svoje ruky k jej krku a pomaly pridáva silu, chce vidieť, ako z nej vyprcháva život, to, ako sa jej smrťou rozšíria zreničky, ako aj v tej tme bude nielen cítiť, ale aj vidieť jej posledný výdych. Eliška sa z posledných síl snaží brániť...

„Nie, nezabijem ťa, ešte si s tebou užijem, dostaneš len to, čo si zaslúžiš, ty cundra mafiánska!!!“

Kým sa mladé šestnásťročné dievča stačí aspoň trochu spamätať, muž stíha rozrezať veľkým nožom jej bavlnené tričko, ktoré je  sčasti zhorené a bez námahy roztrhne aj nohavičky. Útočník jej bez akéhokoľvek svedomia rozťahuje nohy, so smiechom si rozopne zips na rifliach a chlipným pohľadom si ju premeria. Schválne ju chytí za popálený prsník, aby sa ani len náznakom nesnažila pohnúť. „Teraz ti ukážem, čo je to mať v sebe poriadneho chlapa, také niečo, čo zažiješ teraz, si ešte nezažila, to mi ver, ty malá kurvička!“

Tvrdo do nej strčí penis. Zarazí sa, chvíľu sa nehýbe, a pochybovačne pozrie na svoju obeť. „Hm, tak ty si ešte nikomu nedala? Tomu ani Boh nechce veriť, no to mi je novinka, tak gratulujem, kurvička, prvý sex už budeš mať za sebou,“  hrôzostrašne sa rozrehoce.

Eliška sa nebráni, nevládze, nepomôže si s ním, čo iné jej zostáva než plakať. Jeho útokom ju bolí celé vnútro, predsa len ešte nikdy... plače, potichu, tak, aby si to nevšimol, no ona si všíma dýku, ktorá sa zrazu ocitla pri nej...

* * *

„Eliškaaaa!!!“

„Vi... Viktor,“ povie potichu, apaticky, s roztrasenými a krvavými rukami, tak, aby ju mohol nájsť. Ako bez ducha pozerá na mŕtveho muža. Kľačí na zemi, nahá a od krvi.

„Eliš... ka?“ Viktor Sekera, vyholený kamarát jej brata, k nej okamžite priskakuje, berie zakrvavenú dýku do svojich rúk a prehadzuje cez jej nahé, dobité a popálené telo deku, ktorú so sebou zobral, berúc ohľad na veľké popáleniny na jej ramene a hrudníku. Rýchlo vyťahuje mobil, volá záchranárom a Adamovi. Pohľad, ktorého je svedkom, sa mu nepáči, pozerá na Elišku, potom na mŕtveho muža. „Znásilnil ťa?“

Mladé dievča k nemu otáča pohľad. „On... ja... ja... on...“ nemôže odpovedať, bolesť zo zlomenej sánky jej to nedovolí.

„To je v poriadku, Eli, ty za nič nemôžeš, jasné? Nie je to tvoja chyba, rozumieš? Nie je. Všetko bude dobré, teraz pôjdeš do nemocnice...“

1. kapitola

Postaví sa pred veľké zrkadlo stojace pri skrini. Ešte posledný raz sa obzerá, či náhodou nie je niečo vidieť. Nemá rada zvedavé pohľady. Schválne si na seba oblieka tričká, ktoré neodhaľujú jej škaredé popáleniny. Pri krku sa jej to vždy podarí zakryť mejkapom, no rameno je na tom horšie. Pousmeje sa sama na seba. Tri dni... ako to zvládne? Lomcuje ňou zúfalstvo a strach.

„Tak, Eliška, môžeš ísť, práca volá,“ povie si pre seba. Musí sa udržiavať v dobrej nálade. Nesmie prepadnúť emóciám, inak za seba neručí. Kruhy pod očami sa snažila zakryť hrubšou vrstvou mejkapu.

Býva sama, o chlapovi radšej nesníva, a tak sa prakticky vydala za svoju prácu. Niekoľko rokov sa živila ako sexuálna asistentka v zahraničí a posledné mesiace už ako majiteľka domova dôchodcov. Áno, aj to je jedna z verzií jej príbehu. Pavučina klamstiev, omotaná okolo jej krku, sa pomaly, ale isto, sťahuje a ona sa začína dusiť.

Pred zamestnancami sa jej darí udržovať dojem spokojnosti, no stačí, aby do nej niekto brnkol a rozpadne sa na malinké kúsočky. Rýchlo zahadzuje pochmúrne myšlienky bokom. Musí to vydržať, tajne dúfa, že sa nič neskomplikuje. Už len pomyslenie na to, že by prišla o to najvzácnejšie vo svojom živote, jej vháňa slzy do očí. Zhlboka sa nadýchne a odoláva nutkaniu zakročiť. Raz, dva, tri, štyri...

Musí si zaklopať na drevo, že má vynikajúcich pracovníkov. Miluje svoju prácu napriek tomu, že jej život uštedruje jednu ranu za druhou. Viktor s Adamom jej to pomohli dofinancovať. Mala dosť našetrených peňazí, ale zatiahnuť finančne náročný domov dôchodcov a v takom formáte ako si to vysnívala, bolo drahšie. Preto sa jej obidvaja ponúkli, že zvyšné dve tretiny zaplatia. Stavba trvala skoro dva roky, ale sama je na Slovensku len pár mesiacov. A svoje tajomstvo sa jej darí zatiaľ skrývať. Iba Viktor vedel... Nanešťastie ho pred rokom zabili a jej zostali len oči pre plač. Keď prednedávnom chcela začala splácať svoj dlh jeho manželke, bola zaskočená jej prívetivosťou a chuťou do života. Hlavne po hrôzach, ktoré si po jeho vražde zažila. Sarah nechcela späť ani cent, nedala sa obmäkčiť, tak na Viktorovu pamiatku zavesila jeho fotku k vstupným dverám s označením: Spoluzakladateľ.

Obuje si biele botasky a ešte raz sa ide na seba pozrieť, či náhodou... Dokonalé modré oči so zeleným nádychom k blond vlasom úplne sedia. Naučila sa žiť život, ktorý jej osud ponúkol. Napriek tomu musí bojovať s ľuďmi, o ktorých si myslela, že ich nikdy nestretne.

Zo začiatku mala obavy z vrátenia sa na Slovensko, no nakoniec si uvedomila, že zahraničie bola iba príležitosť, no domov je domov. Otvorenie domova dôchodcov sprevádzali isté komplikácie. Prekonať jej ich pomohol Boris, rodinný priateľ, bývalý policajt, veľmi dobrý spoločník a hlavne exmanžel. Tak to prezentuje pred rodinou a priateľmi. Skutočnú pravdu vie len a len ona. Bol záplatou, do ktorej sa zamilovala. Aspoň sa tým presviedča. Má paniku zo dňa, keď sa všetci dozvedia pravdu. No najviac má obavu z človeka, ktorý jej dal nádej a nakoniec jej vytrhol srdce z hrude. Aká bude jeho reakcia, keď sa dozvie pravdu?

Stláča kľučku na svojom skromnom príbytku a vykračuje z dverí pravou nohou. Je to taký malý rituál, ktorý jej prináša šťastie. No už tri dni nezaberá a ešte to potrvá, kým sa dajú veci do poriadku. Zamyká dvere a kľúče hádže do kabelky. Začne jej vyzváňať mobil. O pol ôsmej ráno?

Kabelku si prehadzuje z pleca na predlaktie, aby sa mohla začať prehrabávať v bordeli, ktorý v nej má. Stále si sľubuje, že už si to konečne uprace, no ešte sa k tomu nedopracovala. Na displeji sa ukazuje Adam.

„Je pol ôsmej, buď si nespal, alebo starneš, inak si neviem vysvetliť dôvod tvojho telefonátu, bráško,“ začne s humorom konverzáciu.

„Potrebujem tvoje služby,“ povie jej o pätnásť rokov starší brat Adam.

„A ktoré? Sú isté veci, ktoré už nerobím,“ upozorňuje Eliška, otvárajúc výťahové dvere. Všetci ich potrebujú, až na to, že niekto si vie o ne požiadať a niekto si ich vie vynútiť.

„No...“ povie tajomne a chvíľu mlčí, „bude to širokospektrálna práca, pomerne náročná, časovo neobmedzená a psychicky úmorná, stačí také vysvetlenie? Ostatné ti poviem, keď prídem. Musím ísť, ale priprav sa, že budeš musieť odísť z práce... aspoň na istý čas.“

Kým on dopovie, Eliška prichádza k autu. Zarazene pozerá na svoj Lexus. Azda od nej nechce...

„Adam!“ jej tón je výstražný.

„Eliška, si jediná, kto to zvládne, verím ti. Robila si to aj predtým, hlavne si prevetraj búchačku. Idem, čau.“

Otvára auto a sadne si šokovane za volant.

„Nie! Už som s tým raz prestala a nebudem sa k tomu vracať, okrem toho...“ nešťastne pozrie na kabelku položenú na sedadle spolujazdca. Stále má pri sebe zbraň. Nosí v sebe podvedomý strach, že sa to zopakuje, že jej znova ublížia. Oni jej už vlastne ublížili, práve na tom najcitlivejšom mieste. Nemá na výber... zvládne to. Zvládne. Jednoducho nemá na výber. Ovláda slzy.

Od toho dňa sa nedala dokopy. Chlapov nemôže cítiť, niežeby sa so žiadnym nebavila, ale len s tými, ktorí vedia...

Nedokáže nadviazať normálny dlhodobý vzťah, vždy jej začne muž prekážať. Nestrpí obmedzovanie, žiarlivosť ani majetníckosť. Rada sa cíti voľná. Preto nemusí pomýšľať na útek od potreby niekomu patriť. Prinútila sa žiť život aký žije a od určitého bodu to začala považovať za výhodu, ktorú jej veľa ľudí, a hlavne rovesníčok, závidí.

Netrpí bludnými predstavami o rozprávkovej svadbe, roztomilých deťoch a milujúcom mužovi. Tých sa vzdala pred takmer piatimi rokmi. Videla toho príliš veľa a zažila ešte viac, aby verila na dokonalý vzťah. Práve tieto skúsenosti ju upevnili v rozhodnutí neviazať sa. Všetok svoj čas venuje tam, kde vie dokonale zužitkovať svoje znalosti.

Štartuje a zahadzuje rozhovor s Adamom za hlavu, po ceste do práce zastavuje pri dome Soranovcov. Musí vyzdvihnúť sestru svojho kamaráta. Je to drbna, takže sa vždy dozvie všetko nepotrebné. Je u nej posledný týždeň ako brigádnička. Začína študovať na lekárskej fakulte.

Otvárajú sa dvere na vysokej bráne a z nich vychádza nízka bruneta s milým úsmevom.

„Serusky, prepáč, ale Emo s Viky si dávajú záležať na tom, aby mi tu bolo dobre,“ povie sarkasticky.

„Je to tvoj brat, má o teba starosť, nikdy si nebola v takomto veľkom meste, je normálne, že má o teba strach a chce, aby si sa cítila viac ako dobre. A Viky je fajn budúca švagrinka, či?“

Vyrážajú smerom k domovu dôchodcov.

„Ona je skvelá, až sa niekedy čudujem, že si ten vetroplach našiel niekoho ako je Viky. Inak, vieš mi povedať, čo sa stalo Viky pred dvomi či tromi rokmi?“ obracia pohľad na Elišku za volantom. Prišla do tohto mesta len nedávno, prvý týždeň prázdnin sa len snažila prispôsobiť, no uvedomuje si, že je veľký až priepastný rozdiel medzi tým, kde žila a kde má žiť.

„Neviem a nestarám sa, načo to riešiš? Nestaraj sa do druhých, kým ťa o to nepožiadajú sami. Ver mi, viem, o čom hovorím. Emo je šťastný a to by ti malo stačiť. Každý má svoje tajomstvá,“ povie Eliška zaujato a zastavuje na svetelnej križovatke. Niežeby to nevedela, ale nemá právo rozprávať o niečom, čo Viktórii ublížilo. Príde čas, keď jej to možno povie. Sama nemá rada, ak sa niekto na ňu vypytuje, je veľmi nepríjemné opisovať isté udalosti. Hlavne tie, ktoré sa snažíte pochovať.

„Aj ty?“ opýta sa zvedavo dvadsaťročné dievča.

„Ja mám veľa tajomstiev, tých pekných, ale aj tých zlých. A dosť ich pribudne.“ Viac k tomu nechce nič dodávať a dúfa, že sa jej nebude už na nič pýtať.

„Včera u nás bola Sarah Sekerová, nevedela som, že sa bráško pozná s takou spisovateľkou, úplne som z toho bola paf. Veľmi sa zmenila po tom, čo jej zabili manžela a ona prišla o dieťa. Boli toho plné noviny, aj mi jej bolo vtedy ľúto, lebo nič iné nepísali, len to, čia je žena, čia dcéra a tak, ale ten jej Viktor, ako manžel myslím, on musel byť poriadny hajzlík, keď...“

„Skonči!“ okríkne ju Eliška a zviera v rukách volant. „Na Viktora už nepovedz ani jedno krivé slovo, Alena! Preboha, naozaj zbieraš klebety, všade, kde sa dá? Si pri zdroji informácií, a napriek tomu si dovolíš hodnotiť ľudí, ktorých nepoznáš. Viko je mŕtvy, tak ho láskavo neposudzuj!“ neovládne emócie a parkuje pred domovom. Vypne motor, obráti sa k Alene a prísne na ňu pozrie.

„Pozri, Alenka, ja ťa mám rada, vidím v tebe veľký potenciál, ale nauč sa, že nie je vždy všetko také, ako to vyzerá. Nauč sa držať jazyk za zubami. Ja chápem, že si mladá a ťažko sa zvyká na náš spôsob života, ale tu v meste, v takomto meste, sa nepoznáš so susedmi. Nevieš pomaly ani to, kto býva vedľa teba. Nemáme tu kamery à la babka v okne. Tu si každý hľadí svoje a serie na ľudí okolo. Nauč sa to čím skôr, inak ťa budú stále považovať za dedinskú pipku z východu, ktorá si prišla nabaliť bohatého chlapa. A ty sa chceš predsa niekam vypracovať, či sa mýlim? A prepáč za ten tón, mám zlú náladu, ktorú zapríčinil Adam.“

„Prepáč, nechcela som, už sa budem držať na uzde,“ Alena sa tvári kajúcne, ruky má položené v lone a hlavu sklonenú k nim.

„Ale skonči s tým, na mňa tieto sračky nezaberajú. Ja ti to nehovorím preto, aby som ťa urazila alebo ponížila. Chcem, aby si sa naučila žiť vo veľkom svete, kde sú informácie najdôležitejšia forma vydierania. Nebuď naivná a nedôveruj ľuďom, väčšina z nich ti nakope zadok, len čo dostanú, čo chcú. A teraz sa usmej, ideme do práce.“

2. kapitola

Zohne sa, aby mohla pani Kopáčkovej dvihnúť nohy do postele. Horko-ťažko ju poumývala, nakoľko má starenka strach, že znova spadne. Stalo sa to len raz, aj to jej vnukovi, ktorému nie raz prízvukovali, aby ju poriadne podopieral.

„Eliška, vy ste taká nádherná princeznička, táááák moc vás lúbim,“ babička rozpráva svojím trnavským prízvukom. Vyfénované šedivé vlasy má zapletené do vrkoča.

„O tom dosť pochybujem, ale svoje komplexy si budem riešiť inokedy, ešte vám musím dať ponožky, máte nohy studené ako ľad. Dnes príde váš vnuk, tak ho upozornite, že má moje príkazy poslúchať.“ Vykročí ku skrini, z ktorej vyťahuje hrubé ponožky.

„Ale no, Eli, šak to moje nemehlo je mladé a též nezadané jak ty, mali by ste sa zobrat, šak...“

„Ešte to tak, ja skončím jak stará zatrpknutá dzifka, lepšie?“ opýta sa po tom, čo starej panej navlečie ponožky.

„Že stará dzivka, že ta hanba nefacká, taká krásna dzifčina a sama skončit, ešte to tak, povím Jankovi, že nech si ta začne nahovárat.“

Eliška sa  schuti zasmeje. Vždy po sprchovaní vedú túto debatu. Vnuk pani Kopáčkovej má o päť rokov menej než ona, no starká sa nevzdáva nádeje.

„No nič, idem ďalej, podám vám niečo, či budete odpočívať?“ kladie dôraz na posledné slovo.

„Já si račej pospím, šak henten ozembuch ma zlinčuje, skór než dokonám, čo já potom taká zadychčaná povím Ježiškovi?“ rozpráva so zopnutými rukami a pohľadom upreným dohora.

„Že nech dočká, lebo sa musíte vydýchať, no čo, aj tak mu nič iné nezostane,“ dopĺňa Eliška starú paniu a so smiechom prechádza do druhej izby. Dnes si zobrala na starosť celé vrchné poschodie. Potrebuje sa odreagovať. Nemôže prestať myslieť na Adamov ranný telefonát. Otvárajú sa dvere výťahu, z ktorého vychádza Sarah. Dvadsaťpäťročná spisovateľka a jej dobrá priateľka. Na sebe má oblečenú károvanú košeľu zastrčenú v rifliach a koženú bundu.

„Dúfam, že si nezabudla, že dnes ideme spolu na obed. Ide s nami aj Viky, Emo ju zázračne pustil. Inak, nepovedala si mi, že tu bude Emova sestra.“ Prichádza ku Eliške a ako vždy jej dá bozk na pery.

„Úplne mi to vypadlo z hlavy, ale idem, lebo ma šľahne, nevieš o niečom, čo by som mala vedieť?“

Sarah podvihne počudovane obočie. „Je tu niečo, čo sa stalo a zabudla si sa mi o tom zmieniť?“

„Nechajme to na obed, ty choď zatiaľ dole čítať, ja tu osprchujem ešte jedného dedka.“

Posledné tri mesiace chodia každý štvrtok spolu na obed. Sarah sa naučila navštevovať seniorov a hlavne im čítať. Občas aj svoje knihy, často spolu diskutujú o jej nových námetoch. Pre starých ľudí to je oživenie.

Po hodine kúpania sa Eliška konečne dostáva do svojej pracovne. S nešťastím v očiach prijíma email s videonahrávkou. Láme jej to srdce! Neubráni sa slzám. Počuje, ako niekto prichádza, tak si rýchlo utiera oči a odkladá mobil. Musí pracovať.

„Hotová?“ Sarah otvára dvere práve v momente, keď si Eliška prehadzuje cez hlavu tričko.

„Jop,“ otočí sa k priateľke a vidí v jej očiach ten smútiaci pohľad. „Čo je zas?“ opýta sa otrávene a čaká na odpoveď.

„Prečo nejdeš za nejakým plastickým chirurgom?“ opýta sa Sarah takmer skormútene.

„Lebo to nemá zmysel, ak ma niekto bude chcieť, musí ma chcieť takú, aká som. A ja som takáto. Ideme ešte po Viky.“

* * *

Konečne sedia v reštaurácii v centre mesta. Vždy si sadnú k veľkému akváriu, v ktorom plávajú nádherné farebné ryby.

Dvadsaťročná Viky opretá bradou o ruku pozerá zasnene na duchom neprítomnú Elišku.

„Čo je?“ opýta sa Sarah.

„Baby, ja neviem, už mesiac mi meškajú, asi som tehotná. Bojím sa to Emovi povedať.“ Viky sa tvári ako neviniatko.

Sarah sa zasmeje. „Neberieš tabletky? Konečne nastupuješ na výšku a zostala by si tehotná?“

„Pred pol rokom som ich vysadila, lebo mi ich gynekologička zmenila a vôbec som nemala chuť na sex, Emo bol zo mňa zúfalý, aj keď to nedával najavo. V poslednom čase sa mi zdá nešťastný. Čo ak už so mnou nechce byť? Stále sa okolo neho motá tá prsnatá Klaudia. Minule boli spolu aj vonku. Možno...“ rozhovorí sa Viky, ale Eliška jej skočí do reči.

„A tebe to totálne hrabe na hlavu? Emo a nešťastný s tebou? Oh, my God. Emo ťa miluje, to, ako o tebe rozpráva... keby bol raz niekto buchnutý do mňa tak, ako Emo do teba. Máš veľké šťastie, že ho máš, Vikina. ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1. kapitola

2. kapitola