Stephen King

DOLANŮV CADILLAC

Památce

THOMASE WILLIAMSE (1926–1990):

básníka, romanopisce a velkého amerického povídkáře

Copyright © 1993 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2004

Cover Illustration © Emil Křižka

Original English title: NIGHTMARES AND DREAMSCAPES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-228-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-229-7 (mobi)

ÚVOD:

Mýtus, důvěra, víra

a Věřte nevěřte v Ripleyho magazínu

Jako dítě jsem věřil všemu, co mi řekli, všemu, co jsem četl, i všemu, co vyplodila má přebujelá fantazie. Stálo mě to víc než pár bezesných nocí, ale zároveň mi to naplnilo svět barvami a pocity, které bych rozhodně nevyměnil za doživotní poklidný spánek. Už tehdy jsem věděl, že na světě žijí lidé – a je jich až příliš mnoho –, jejichž smysl pro představivost je buď otupělý, nebo úplně umrtvený, a kteří žijí ve stavu jakési duchovní barvosleposti. Vždycky mi jich bylo líto a ani mě nenapadlo (alespoň tehdy), že mnozí z těchhle lidí bez fantazie litují mě nebo mnou dokonce pohrdají nejen proto, že trpím iracionálními strachy, ale taky proto, že téměř všem a všemu hluboce a bezvýhradně věřím. „Je to kluk,“ museli si myslet někteří (vím, že si to myslela moje matka), „který by koupil Brooklynský most, a to ne jednou, ale opakovaně – dokázal by ho kupovat celý život.“

Tehdy na tom asi bylo něco pravdy, a pokud mám být upřímný, je na tom něco pravdy i teď. Má žena ráda vykládá lidem, že při svých prvních prezidentských volbách, v citlivém věku jednadvaceti let, jsem volil Richarda Nixona. „Nixon tvrdil, že ví, jak nás dostat z Vietnamu,“ říkává má žena se škodolibým zábleskem v oku, „a Steve mu to věřil!“

Je to tak; Steve mu to věřil. Stejně jako Steve v často zběsilém úprku svých pětačtyřiceti let věřil mnoha dalším věcem. Byl jsem například poslední dítě z okolí, které napadlo, že tolik Santů na rozích ulic může znamenat jen to, že žádný skutečný Santa neexistuje (dodneška v tom nevidím žádnou logiku; připadá mi to totéž jako tvrdit, že tisíce učedníků jen dokazují, že neexistuje žádný mistr). Nikdy jsem nepochyboval o tvrzení svého strýce Orena, že ocelovým stanovým kolíkem můžete odtrhnout od člověka jeho stín (tedy pokud udeříte v pravé poledne), ani o prohlášení jeho ženy, že pokaždé, když se zachvějete, přejde v místě vašeho budoucího hrobu husa. Když to vztáhnu k běhu svého života, jsem předurčen být pohřben za stodolou tety Rhody ve wyomingském Goose Wallow.

Věřil jsem taky všemu, co jsem slyšel na školním hřišti; se stejnou lehkostí jsem polykal lži nevinné i nehorázné. Jeden kluk mi s naprostou jistotou tvrdil, že když dám na koleje deseticent, první vlak, který ho přejede, vykolejí. Další kluk mi řekl, že když ho tam nechám, první vlak ho dokonale rozplacatí (přesně tak to řekl – dokonale rozplacatí), a když pak přejede, na kolejích zůstane ohebný a skoro průhledný plíšek o velikosti stříbrného dolaru. Já osobně jsem věřil obojímu; že deseticenty položené na koleje se dokonale rozplacatí, než vykolejí vlaky, které je rozplacatily.

Další úžasné poznatky ze školních hřišť jsem načerpal na základkách v connecticutském Stratfordu a maineském Durhamu. Týkaly se tak různorodých věcí, jako jsou golfové míčky (jsou uvnitř jedovaté a žíravé), samovolných potratů (z nichž občas vzejdou znetvořené obludy, které musí zabít ošetřovatelé, známí pod zlověstným označením „speciální zdravotníci“), černých koček (když vám některá přeběhne přes cestu, musíte proti ní rychle zkřížit ukazováčky a prostředníčky, nebo ještě téhož dne téměř jistě zemřete) a spár v chodnících. Zřejmě nemusím vysvětlovat hrozbu, jakou představují spáry v chodnících pro páteře nevinných matek.

Mým hlavním zdrojem byly paperbackové výtahy z Ripleyho magazínu Věřte nevěřte, který vydávaly Pocket Books. Právě v Ripleyho magazínu jsem zjistil, že účinná výbušnina se dá vyrobit tak, že z rubu hracích karet seškrábete celuloid a ten nacpete do roury, že když si vyvrtáte díru do lebky a do ní vložíte svíčku, stane se z vás jakási lidská noční lampička (teprve po mnoha letech mě napadlo zamyslet se nad tím, proč by někdo něco takového dělal), že existují skuteční obři (jeden muž dva a půl metru vysoký) a skuteční skřítkové (jedna žena necelých třicet centimetrů) a skutečné NEPOPSATELNÉ OBLUDY…, i když Ripleyho magazín je popsal do nejmenších podrobností a zveřejnil i s fotografiemi (nikdy nezapomenu na tu s tím chlápkem, kterému trčela ze středu vyholené lebky svíčka).

Tyhle sešitky představovaly – aspoň pro mě – tu nejúžasnější zábavu na světě, kterou jsem si mohl všude nosit v zadní kapse kalhot a za deštivých víkendových odpolední, kdy se nehrál žádný baseball a z monopolů už byli všichni unavení, si s ní někam zalézt. Existovaly všechny ty bájné rarity a lidské zrůdy, o kterých se psalo v Ripleyho magazínu? V tomto kontextu mi to nepřipadá moc důležité. Pro mě existovaly, a to je zřejmě důležité – v klíčovém věku šesti až jedenácti let, kdy se nejvíc utváří lidská představivost, pro mě byly velmi skutečné. Věřil jsem v ně stejně jako v to, že nákladní vlak můžete vykolejit deseticentem nebo že uvnitř golfového míčku je blátivá hmota, která vám sežere ruku k zápěstí, když budete neopatrní a potřísníte se jí. Právě ve Věřte nevěřte v Ripleyho magazínu jsem poznal, jak křehká může někdy být hranice mezi báječným a nudným, a pochopil jsem, že jejich srovnání nám vrhá světlo na běžný život stejně jako na nečekaná životní vybočení. Nezapomeňte, že je řeč o víře, která je kolébkou mýtu. A co skutečnost? ptáte se. Pokud jde o mě, skutečnost je mi úplně ukradená. Skutečnost mě nikdy moc nezajímala, aspoň v mém psaní. Až příliš často totiž znamená pro představivost tolik, co olšový kolík pro upíra.

Myslím, že mýtus a představivost jsou ve skutečnosti téměř zaměnitelné pojmy a že pramenem obou je víra. Víra v co? Na tom podle mě tolik nezáleží, abych vám řekl pravdu. V jednoho Boha nebo v mnoho bohů. Nebo v možnost vykolejení vlaku desetníkem. Tahle má víra neměla co dělat s vírou náboženskou; v tom si udělejme jasno. Byl jsem vychován v metodistické víře a v dětství jsem vstřebal její fundamentalistickou doktrínu natolik, abych takové tvrzení považoval přinejlepším za opovážlivé, přinejhorším za rouhavé. Všem těm podivnostem jsem věřil proto, že jsem byl prostě předurčen věřit podivnostem. Jiní lidé závodí v běhu, protože byli stvořeni k rychlému běhání, nebo hrají basket, protože je Bůh stvořil dvoumetrové, nebo na tabuli řeší dlouhé složité rovnice, protože mají vrozenou schopnost nahlížet do míst, kde do sebe zapadají čísla.

A přesto do toho někde vstupuje víra a já myslím, že to místo, kudy vstupuje, má něco společného s neustálými návraty na začátek a se schopností dělat totéž znovu a znovu, navzdory nejniternějšímu přesvědčení, že už to skutečně líp nejde, a pokud člověk vytrvá, nemůže to s ním jít jinam než z kopce. Když se poprvé praštíte o piñatu, nemáte co ztratit, ale praštit se podruhé (a potřetí… a počtvrté… a po třicáté čtvrté…) znamená riskovat neúspěch, deprese a v případě povídkáře, který pracuje v dost jasně vymezeném žánru, sebeparodii. Přesto jde většina z nás dál a má to stále těžší. Před dvaceti lety bych tomu nevěřil, ani před deseti, ale je to tak. Je to stále těžší. Mám dny, kdy si myslím, že můj starý textový procesor Wang už před pěti lety přestal běhat na elektřinu, že od Temné půle běhá pouze na víru. Ale to je v pořádku; je jedno, co dostane slova na monitor, ne?

Všechny příběhy v téhle knize mě napadly v okamžicích sebedůvěry a napsal jsem je v záblescích víry, štěstí a optimismu. Tyhle kladné pocity však mají své temné protějšky, z nichž strach ze selhání není zdaleka ten nejhorší. Nejhorší – aspoň pro mě – jsou hlodavé úvahy o tom, že už jsem všechno řekl a že teď už jen naslouchám monotónnímu blábolení vlastního hlasu, které má přehlušit strašidelné ticho.

Odraz od víry, který je nezbytný pro vznik povídek, je v posledních několika letech stále obtížnější; dneska mi všechno ujíždí do románu a každý román chce mít přibližně čtyři tisíce stránek. Zmínilo se už o tom poměrně dost kritiků a obvykle ne příliš příznivě. V recenzích na všechny dlouhé romány, které jsem napsal, počínaje Svědectvím a konče Nezbytnými věcmi, mě obviňovali z nadmíry slov. V některých případech byly tyto kritiky odůvodněné, v jiných šlo jen o zlostné ňafání mužů a žen, kteří se (s alespoň pro mě zarážejícím nedostatkem smyslu pro diskusi a rozrůznění názorů) zhlédli v literární anorexii posledních třiceti let. Tito samozvaní kazatelé Církve soudného dne americké literatury zřejmě nazírají na velkorysost s podezřením, na složitější stavbu textu s nechutí a na rozsáhlejší literární dílo s otevřenou nenávistí. Výsledkem je nezvykle suchopárné literární klima, kde se bezvýznamné dílko, jako je Vox Nicholsona Bakera, stává předmětem užaslých diskusí a rozborů, zatímco skutečně náročný americký román Grega Matthewse Srdce země zůstává okázale nepovšimnut.

Jenže to všechno říkám jen tak mimochodem, nejen mimo téma, ale taky tak trochu zahořkle – koneckonců existoval někdy spisovatel, který by se necítil ukřivděný kritikou? Než jsem se tak hrubě přerušil, chtěl jsem jen říct, že dosáhnout okamžiku, kdy se mění víra ve skutečnost – například v povídku, kterou lidi opravdu chtějí číst – je pro mě v posledních letech stále těžší.

„No tak je nepiš,“ mohl by někdo říct (až na to, že je to obvykle nějaký můj vnitřní hlas, podobný hlasu, který slyší Jessie Burlingameová v Geraldově hře). „Koneckonců už nepotřebuješ ty peníze, které ti přinášejí, jako jsi je potřeboval kdysi.“

A to je pravda. Pryč jsou časy, kdy jsem šekem za nějaký zázrak o čtyřech tisících slov zaplatil jednomu z dětí penicilin na ušní infekci nebo uhradil část nájmu. Jenže tahle logika je víc než falešná; je nebezpečná. Stejně tak docela nepotřebuju peníze, které mi přinášejí romány. Kdyby šlo jen o peníze, můžu to klidně zabalit a odejít do sprch… nebo strávit zbytek života na nějakém karibském ostrově, opalovat se a pozorovat, jak dlouhé mi narostou nehty.

Jenže o peníze nejde, ať si bulvární časopisy na křídovém papíře píšou, co chtějí. Nejde ani o prodejnost, jak si zřejmě skutečně myslí někteří arogantnější kritikové. Jak běží čas, stále platí základní hodnoty, a pro mě se předmět nezměnil – má práce se stále dostává k tobě, Věrný čtenáři, ježí ti chlupy po celém těle a snad tě i děsí tak, že nejdeš spát, aniž bys nechal svítit světlo na záchodě. Jde stále o první pohled na nemožné… a pak o jeho vyslovení. Jde stále o přenesení víry ze mě na tebe, alespoň na malou chvíli.

Moc o tom nemluvím, protože se dostávám do rozpaků a protože to zní příliš nabubřele, ale stále vidím v příbězích něco velkého, něco, co nejen obohacuje životy, ale skutečně je zachraňuje. A nemluvím metaforicky. Dobré psaní – dobré příběhy – jsou úderníkem představivosti a já věřím, že účelem představivosti je nabídnout nám útěchu a úkryt před situacemi a životními střety, které by jinak byly k nepřežití. Můžu mluvit jen z vlastní zkušenosti, ale představivost, kvůli které jsem jako dítě tak často nemohl strachy usnout, mi v dospělém věku pomohla přenést se přes některá příšerná období neúprosné reality. Kdyby ty příběhy, které z oné představivosti vznikly, udělaly totéž pro některé lidi, kteří je čtou, pak budu naprosto šťastný a spokojený – a tyhle pocity mi nevynahradí žádný výhodný prodej autorských práv filmu ani mnohamilionová smlouva na knihu.

Povídka přesto zůstává obtížným a náročným literárním útvarem, a proto jsem byl tak potěšen – a tak překvapen –, když jsem zjistil, že jich mám dost na to, abych vydal třetí sbírku. Navíc to přišlo v příhodnou dobu, protože jedním z těch faktů, jimž jsem věřil jako dítě (zřejmě jsem ho taky vyčetl ve Věřte nevěřte), bylo, že lidé se každých sedm let zcela obměňují: nové buňky nahradí ty staré ve všech tkáních, ve všech orgánech, ve všech svalech. Noční můry a snové výjevy sestavuju v létě 1992, sedm let po vydání Mlhy, své poslední sbírky povídek, již jsem vydal sedm let po Noční směně, své první sbírce povídek. Nejúžasnější na tom je vědomí, že odraz od víry, tak nezbytný pro převedení myšlenky ve skutečnost, se sice stal obtížnějším (potřebné svaly mi každým dnem stárnou), ale pořád je dokonale zvládnutelný. A další úžasná věc je ta, že je chce stále někdo číst – a to jsi ty, Věrný čtenáři. Nejstarší z těchto povídek (mé verze zabijáckého golfového míčku a potracených zrůd) je „Přerůstá vás“, kterou původně vydal literární časopis Maineské univerzity Marshroots, ale pro tuto knihu jsem ji značně upravil, aby byla tím, čím zjevně chtěla být – konečným ohlédnutím za městečkem Castle Rock, odsouzeným k záhubě.

Nejvíc jsem usiloval o to, abych se vystříhal otřepaných nápadů, starých a šuplíkových povídek. Asi od osmdesátého roku někteří kritikové prohlašují, že bych dokázal zveřejnit svůj seznam z prádelny a prodat ho milion výtisků, ale to jsou většinou ti, kteří si myslí, že nic jiného celou dobu nedělám. Lidé, kteří čtou mé práce pro potěšení, mají zjevně jiné pocity, a právě pro ně, nikoli pro kritiky, jsem tuhle sbírku povídek sestavoval. Výsledkem je myslím jakási rozmanitá literární Aladinova jeskyně uzavírající trilogii, jejímiž prvními dvěma díly jsou Noční směna a Mlha. Shromáždil jsem všechny dobré povídky; všechny špatné jsem zametl tak daleko pod koberec, jak jsem jen dokázal, a tam už také zůstanou. Pokud vydám ještě další sbírku, budou v ní výhradně povídky, které jsem ještě nenapsal, nebo povídky, které jsem ještě ani nevymyslel (povídky, v které jsem dosud neuvěřil, jestli chcete), a ty se podle mě objeví až v roce začínajícím číslicí 2.

Mezitím předkládám tyto zvláštní (a některé, musím vás varovat, jsou velmi zvláštní) povídky. V každé je něco, čemu jsem chvíli věřil, a vím, že některé z těch věcí – prst čnící z výlevky, horlivé zuby – jsou trochu děsivé, ale myslím, že je přežijeme, když půjdeme spolu. Nejdřív po mně opakujte základní litanii:

Věřím, že deseticent může vykolejit nákladní vlak.

Věřím, že v kanálech New York City žijí aligátoři, nemluvě o krysách velikosti shetlandských poníků.

Věřím, že ocelovým stanovým kolíkem lze odtrhnout něčí stín.

Věřím, že existuje Santa Claus a že všichni ti chlápkové v červených oblecích, které vídáme o Vánocích, jsou jeho pomocníci.

Věřím, že všude kolem nás je neviditelný svět.

Věřím, že tenisové míčky jsou plné jedovatého plynu, který vás zabije, pokud je rozpůlíte a nadechnete se.

A nejvíc ze všeho skutečně věřím na duchy, věřím na duchy, věřím na duchy.

Tak můžeme? Připraveni? Výborně. Tady je má ruka. Vyrazíme. Já cestu znám. Vám stačí jen pevně se držet… a věřit.

Bangor, Maine

6. listopadu 1992

DOLANŮV CADILLAC

Pomsta je jídlo, které je nejlépe jíst studené.

– Španělské přísloví

Sedm let jsem jen čekal a pozoroval. Viděl jsem ho přicházet a odcházet – Dolana. Sledoval jsem, jak ve smokingu nedbale vchází do luxusních restaurací, pokaždé je do něj zavěšena jiná žena a pokaždé má v patách dvojici osobních strážců. Pozoroval jsem, jak mu vlasy přecházejí z ocelově černé v elegantní stříbrnou, zatímco mně prostě řídly, až jsem byl úplně lysý. Sledoval jsem ho, jak na svých pravidelných poutích na západní pobřeží opouští Las Vegas, a viděl jsem ho při návratech. Dvakrát nebo třikrát jsem z vedlejší ulice sledoval, jak se v sedanu DeVille barvy jeho vlasů přeřítil kolem po jednasedmdesátce směrem na Los Angeles. A několikrát jsem viděl, jak v tomtéž stříbrném cadillaku opouští svůj dům v Hollywood Hills, aby se vrátil do Las Vegas – to však nebylo příliš často. Jsem učitel. Učitelé a vysoce postavení gangsteři nemívají tutéž volnost pohybu; to už je dáno ekonomickými možnostmi.

Nevěděl, že ho sleduju – nikdy jsem se mu nepřiblížil natolik, aby to zjistil. Byl jsem opatrný.

Zabil mi ženu, nebo ji nechal zabít – to přijde nastejno. Chcete podrobnosti? Tak ze mě je nedostanete. Jestli chcete podrobnosti, vyhledejte si je ve starých novinách. Jmenovala se Elizabeth. Učili jsme na stejné škole, kde já dosud učím. Měla prvňáky. Milovali ji a myslím, že někteří na tu lásku ještě nezapomněli, přestože teď už dospívají. I já ji miloval a stále miluju, samozřejmě. Nebyla hezká, ale byla krásná. Byla tichá, ale uměla se smát. Zdává se mi o ní. O jejích oříškových očích. Jiná žena pro mě nikdy neexistovala. Ani nebude.

Šlápnul vedle – Dolan. Víc vědět nemusíte. A Elizabeth byla u toho, v nesprávný čas na nesprávném místě, a to šlápnutí vedle viděla. Šla na policii, odkud ji poslali na FBI. Tam ji vyslýchali a ona pak řekla ano, bude svědčit. Slíbili jí ochranu, ale buď to zanedbali, nebo podcenili Dolana. Možná obojí. Ať už to bylo jakkoli, jednou večer sedla do auta a dynamit napojený na zapalování ze mě udělal vdovce. On ze mě udělal vdovce – Dolan.

Nenašel se žádný svědek, a tak ho nechali na pokoji. On se vrátil do svého světa, já taky do svého. On do přepychového podkrovního apartmá v Las Vegas, já do prázdného řadového domku. On byl neustále obklopený početnými kráskami v kožešinách a oflitrovaných šatech, já tichem. On za ta léta vystřídal čtyři stříbrné cadillaky, já stále jezdil ve stárnoucím Buicku Riviera. Jemu vlasy zestříbřely, mně vypadaly.

Ale pozoroval jsem ho.

Byl jsem opatrný – to si pište. Velmi opatrný. Věděl jsem, co je zač, co dokáže. Věděl jsem, že by mě rozšlápl jako štěnici, kdyby zjistil nebo jen vytušil, co na něj chystám. A tak jsem byl opatrný.

Během letních prázdnin před třemi lety jsem ho sledoval (v uctivé vzdálenosti) do Los Angeles, kam často jezdil. Bydlel ve svém domě a pořádal večírky (pozoroval jsem příchody a odchody z bezpečného stínu na konci bloku, který bledl při častých přejezdech hlídkujících policejních vozů), a já bydlel v laciném hotelu, kde si lidé až příliš nahlas pouštěli rádia a kam svítila do oken neonová reklama z protějšího striptýzového baru. V noci jsem sníval o Elizabethiných oříškových očích a o tom, že se to vlastně nestalo, a probouzel jsem se se zasychajícími slzami na tváři.

Pomalu jsem ztrácel naději. Měl dobrou ochranu, velice dobrou. Nevycházel bez těch dvou po zuby ozbrojených goril a ten jeho cadillac byl pancéřovaný. Měl také velké radiální pneumatiky, které se samy zalepovaly – takové, jaké mají v oblibě diktátoři malých neklidných zemí.

Nakonec mi svitlo, jak by se to dalo udělat – ale nejdřív jsem si musel prožít hrozný strach.

Sledoval jsem ho zpátky do Las Vegas a stále jsem si udržoval odstup nejméně jedné míle, někdy dvou, někdy i tří. Když jsme projížděli pouští směrem na východ, jeho vůz se mi občas jevil jen jako odraz slunce na obzoru a já myslel na Elizabeth, jak se jí slunce odráželo ve vlasech.

Tentokrát jsem za ním byl hodně daleko. Bylo to uprostřed týdne a provoz na dálnici U. S. 71 byl velmi řídký. A když je řídký provoz, sledování začíná být nebezpečné – to ví i učitel základní školy. Projel jsem kolem oranžové značky s nápisem OBJÍŽĎKA 5 MIL a nechal si ještě větší odstup. Pouštní objížďky zpomalují provoz téměř do tempa chůze a já jsem se nechtěl náhle ocitnout za stříbrným cadillakem, který by jeho řidič opečovával na nějaké rozježděné vedlejší silnici.

ODBOČKA 3 MÍLE, stálo na další značce, a pod tím – POZOR, ODSTŘELY TRHAVINOU, VYPNĚTE VYSÍLAČKY. Vzpomněl jsem si na jeden film, který jsem kdysi viděl. Banda ozbrojených lupičů v něm pomocí falešných objížďkových značek vychýlila pancéřový vůz do pouště. Jakmile jeho řidič sjel na prašnou pouštní cestu (jakých je v poušti tisíce – ovčí stezky a zemědělské cesty a staré státní silnice, které nikam nevedou), lupiči značky odstranili, čímž zajistili izolaci, a pak pancéřový vůz prostě obléhali tak dlouho, dokud z něj strážní nevyšli.

Pak je zabili.

To jsem si pamatoval.

Zabili ty strážné.

Dojel jsem k uzávěře a odbočil na objížďku. Silnice byla tak špatná, jak jsem si ji představoval – uježděná hlína, dva pruhy, četné díry, na nichž můj starý buick poskakoval a úpěl. Potřeboval nové tlumiče, ale to je vydání, které učitel základní školy musí občas odložit, i když to je bezdětný vdovec a kromě snění o pomstě nemá jiný koníček.

Jak tak buick drkotal a kymácel se, něco mě napadlo. Místo abych příště Dolanův cadillac na cestě z Vegas do L. A. nebo z L. A. do Vegas sledoval, předjedu ho a stejně jako v tom filmu ho svedu z trasy falešnou objížďkou do tichých a horami obklopených pustin západně od Las Vegas. Pak ty značky odstraním, jako to udělali ti lupiči v tom filmu –

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

ÚVOD

DOLANŮV CADILLAC