Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

kolektiv autorů

Fenomén Bauhaus

Příběh jedné školy

Mgr. Markéta Svobodová, Ph.D., (ed.), PhDr. Jiří Kuděla, Ph.D., Doc. PhDr. Miroslav Zelinský, CSc.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 7408. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová

Obálka, sazba a grafická úprava Barbora Klimszová / KLIMSZ

Ilustrace David Vávra

Komiks TONY

Počet stran 192

První vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-1184-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-1183-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-2226-4 (print)

Předmluva

Nakladatelství Grada se k 100letému výročí založení známé německé moderní umělecké a průmyslové školy Bauhaus rozhodlo vydat publikaci, která by populárnější formou přiblížila českému čtenáři působení této instituce. Jsme si vědomi, že na toto téma již dříve vyšlo několik překladů knih zahraničních autorů, na rozdíl od nich však předkládaná publikace přibližuje i prostředí české meziválečné avantgardy a její vztah k Bauhausu.

Ačkoli je Gropiův neologismus „Bauhaus“ všeobecně vnímán jako symbol pro moderní design, zdroje intelektuálních a sociálních podnětů, které daly škole vzniknout, vycházely z 19. století – průmyslová revoluce, romantický historismus, snaha integrovat umění do života, zrušení uměleckých žánrů, použití umění samotného jako nástroje kulturní a sociální obnovy – vše se mělo sloučit do jednotné ideje Gesamtkunstwerku. Zatímco se však středověké a barokní syntézy uměleckých žánrů zabývaly uměním jako manifestací jednoty (harmonie), Gesamtkunstwerk počátku 20. století neusiloval o jednotu reality, ale sociálně utopických cílů.

„Stavba“ jako architektura, objevující se v názvu školy, se na Bauhausu stala spíše metaforickým procesem. Rovněž filozof a představitel logického pozitivismu Rudolf Carnap využil ve svém názvu knihy Der Logische Aufbau der Welt (1928) mnohoznačnost německého slova Aufbau – výstavba, montáž, konstrukce, skladba, struktura.

Bauhaus nechtěl produkovat slavné umělce, ale výtvarníky, kteří by se úspěšně začlenili do průmyslové výroby, což se řadě studentů podařilo. Někteří sem přicházeli i proto, aby se naučili, jak nově učit. Řada z nich však zůstala zapomenuta nebo zmizela ve víru dějin hektického dvacátého století. I přesto můžeme říci, že jejich anonymní práce přinesly nové podněty a poznatky do různých průmyslových odvětví, včetně architektury nebo pedagogiky.

Tuto knihu bychom chtěli věnovat širší veřejnosti, především studentům a pedagogům, neboť je hlavně o nich…

Bauhaus...

Jiří Kuděla

Zadáme-li Bauhaus do internetového vyhledávače, objeví se nám na prvním místě vždy BAUHAUS, váš specialista pro dílnu, dům a zahradu… Notoricky známá firma pro malé i větší kutily, která svou první pobočku otevřela v roce 1960 v západoněmeckém Mannheimu, jich má dnes přes 250 v 19 evropských zemích. Zakladatel výmarského Bauhausu Walter Gropius, velký prosazovatel funkcionality v architektuře a maximální racionalizace při bytové výstavbě, by měl asi velkou radost. Jak by ho potěšilo, že si na silvestra roku 1978 v jedné zapadlé anglické hospodě poprvé zahrála postpunková skupina BAUHAUS 1919 (zakladatelé gothic rocku), která se rozpadla o pět let později, se ale můžeme jen dohadovat.

Fenomén?

Bauhaus, fenomén Bauhaus… Díváme-li se dnes na objekty moderní architektury, designu apod., a je jedno, jestli je to v Německu, českých zemích, Izraeli, Polsku, Itálii, nebo jinde, máme často pocit, že v každém druhém je tak trochu kousek Bauhausu. Možná je to také proto, že už před 100 lety naskicovali otcové zakladatelé ve Výmaru a pak v Desavě geniální, obecnou, stále platnou představu moderny, představu, která v nás zůstává jako genetický kód určující chápání modernity, úhlů, funkcionality, barev, architektury, mezinárodnosti, globality v umění, tedy jakési desatero umění.

Ideje Bauhausu, byť tento institucionálně existoval poměrně velmi krátkou dobu, v nás prostě žijí stále, dostaly se nám pod kůži a jsou přirozenou součástí našeho vidění světa, umění obecně a architektury zvláště. A protože nás tyto ideje takto přirozeně doprovázejí, vedou nás stále častěji k pokusům o jejich vysvětlení, ozřejmění, o novou interpretaci. A také k velkým debatám o Bauhausu, o jeho inspirativnosti, přínosech, ale také nedostatcích. Bylo tomu tak před 50 lety, je to dnes a bude to tak možná i za dalších 100 let. I tím se potvrzuje nesamozřejmá velikost díla, které začalo vznikat v durynském, milými pahorky obklopeném Výmaru, v jeho klasicistních kulisách, v nichž jako by bylo možné stále cítit velký umělecký, ale přitom sebedisciplinovaný duch vévodského ministra jménem Johann Wolfgang Goethe. I tato estetika velkého rozmachu, ale zároveň disciplíny jako by se otiskla do projevů Bauhausu.

A nejen to, důležité bylo i Goethovo pojetí barev a síly, které se vznášelo ve výmarském vzduchu. Goethe svým tvrdošíjným badatelským způsobem experimentoval s barvami a reagoval na Newtonovy teorie. Zatímco praktickým umělcům se vždy více líbily Goethovy na pigmentech založené subjektivní teorie, tedy bílá, žlutá a červená barva, fyzikové upřednostňovali Newtonovy objektivní teorie podepřené géniovými četnými světelnými experimenty. Goethova teorie barev, natolik odlišná od do té doby všeobecně přijímané teorie barev Isaaca Newtona, v konkurenci s touto nakonec ve výmarském Bauhausu převládla. Snad to bylo proto, že první vedoucí osobnosti školy, Kandinskij, Klee, Itten, byly expresionisty zakládajícími svou práci právě na Goethově názoru.

Johann W. Goethe, Zur Farbenlehre, 1810

zdroj: WIkimedia Commons

Johannes Itten, Kruhy, 1916, tempera na plátně

zdroj: allphoto

Vasilij Kandinskij, Impresse III (Koncert), 1911, olej na plátně

zdroj: Wikimedia Commons

Vasilij Kandinskij, Hranatá linie, 1930, olej na plátně

zdroj: allphoto

Stejně jako u výtvarných umělců získávala přednost Goethova teorie barev (ovlivňujících emoce) před tou Newtonovou, u inženýrů zase získávala Leibnizova formulka přednost při výzkumu těles v pohybu; v Bauhausu se měly později rozdílné postoje díky pečlivému spojení, integraci umělce/řemeslníka s technikem sejít v jedné dílně. Na dominanci Goethovy teorie barev v raném Bauhausu měl bezesporu vliv především postoj Ittena, jenž byl sám ovlivněn velkým Goethovým interpretem Rudolfem Steinerem a dalším svým mentorem Adolfem Hölzelem, který rozvíjel teorii o sedmi barevných kontrastech, vycházející přímo ze studií Goethových názorů na barvy (tón barvy, hodnota, teplota, komplementarita, současnost, saturace a roztahování/rozpínání). Itten, stejně jako Goethe, věřil ve schopnost umění přivést člověka silněji do kontaktu s jeho vlastní duší. Podobný postoj měli i Kandinskij a Klee, dlouho po Ittenovi (ten odešel z Bauhausu v roce 1923). Kandinskij, který byl velký vyznavač teozofa Steinera, napsal:

„Za matérií, v matérii samé, je ukryt tvůrčí duch. Zahalení ducha v matérii (do matérie) je často tak těsné, že je obecně málo lidí, kteří by ducha mohli prohlédnout.“[1]

Itten, Klee, Kandinskij prostě chtěli formu redukovat na její nejjednodušší podstatu, tak aby mohly být duch doby, století, umělecké skupiny či duše umělce vyjádřeny silněji, transparentněji. Forma mohla být zjednodušena roztříštěním lineární perspektivy a kontur, zatímco barva a forma se měly stát transparentnějšími potlačením stínů a lesků či převzetím pravidelných vzorů. Věřili, že jednoduchost formy více zdůrazňuje barvu a zlepšuje vzájemné působení barev. K dokonalosti to dovedl Ittenův, Kandinského a Kleeho žák, malíř Josef Albers, který intenzivně studoval psychologické působení barev, barevných kombinací a kontrastů, přičemž formu redukoval na absolutní minimum (maloval barevné čtverce do barevných čtverců). Umělecké, dynamické působení střídání barev se tak stává vyjádřením duše…

Pro Kleeho je to jakýsi most mezi viditelným a neviditelným.

„Umění neodráží viditelné, nýbrž činí viditelným.“[2]

Klee chtěl své ideje odvodit z každodenní zkušenosti, podobně jako to dělali vědci a inženýři. Stejně jako oni i Klee zahaloval své ideje do pojmů pohybu, energie a nákladu. Klee byl demokratičtější, protože byl empiričtější a techničtější než Kandinskij a Itten, kteří byli mystičtější.

László Moholy-Nagy, Kinetická konstrukce. Struktura s dráhami pohybu pro sport a rekreaci, 1928, fotomontáž a akvarel na papíře

zdroj: allphoto

Když byl expresionista Itten v roce 1923 nahrazen konstruktivistou Moholy-Nagyem, posunulo se těžiště Bauhausu od „umění po vůli umění“ k „sloužícímu umění“, od individuální duchovnosti k pospolitému socialismu, od expresionismu k architektuře a průmyslovému designu. Umění (a umělecké působení barev) se nyní stalo mocí, která může přetvořit nejen jednotlivce, ale celé společnosti. Mělo napomoci výstavbě nového světa jednotným obrazem světa, vytvářeným moderním uměním s pomocí nejmodernější techniky. Namísto pár jednotlivců, kteří odkrývají svůj expresivní kontakt s vlastní duší, měla se nyní celá společnost proměnit pomocí „sovětské“ architektury a uměleckým ztvárněním masové produkce, probuzením a vizualizací podřimujícího „ducha lidu“. Měla vidět svět tak, jak ho snad viděl Goethe? Těžko… i když pokus to byl. To vše se objevuje před Bauhausem a provází ho po celou dobu jeho existence a stále v kulisách německých zemí, kde od Luthera racionalismus vždy vítězil.

Mluvíme-li o tehdejším středním a středovýchodním Německu – Prusku, Anhaltsku, Sasku, Durynsku – nemůžeme pominout, že to byly právě tyto země s protestantskou a zároveň obrovskou industriální a s ní spojenou vrcholnou uměleckoprůmyslovou tradicí, které se staly v tomto směru prakticky logickými jádry, úrodnou půdou pro prosazování nových myšlenek, jak propojovat průmysl a umění, jak změnit dosavadní dlouhou éru bez zásadního jednotného stylu, určité bezstylovosti, kdy vládly historizující styly s přemrštěnou zdobností, pompézností atd., v něco nového, funkčního, odpovídajícího skutečnému životu. V této době definitivního konce epochy feudalismu panovala atmosféra změny a stále častěji se objevovaly otázky, co je moderní a co zpátečnické, jak se zbavit v umění starých pout zkostnatělé tradice a zachovat přitom tradici řemeslnické kvality, jakou roli mají umění a umělci, jaká je jejich společenská role. Lidé byli nadšeni z technického pokroku, nechyběly sociální utopie a reformní ideje, zároveň ale panoval strach z budoucnosti a nejistota, jak má vypadat moderna. Proti převládajícímu historismu „diktovanému“ stále starým režimem se zvedal odpor, v Berlíně, Mnichově i Vídni, kde se začali projevovat „odpadlíci“, „secesionisté“.

Byl to bezesporu důsledek trendů provázejících konec 19. století, kdy nebývalý hospodářský rozvoj a z toho vyplývající soutěžení mezi velmocemi vyvolávaly tlak na dosavadní podobu řemeslnických a uměleckoprůmyslových škol, které svou čistě řemeslnickou, respektive čistě uměleckou orientaci rozšiřovaly a měnily se ve skutečné mnohostranné dílny, Werkstätte. Jejich cílem bylo spojit umění, průmysl, architekturu a řemesla do jednotného stylového výrazu. Bylo pak od počátku 20. století docela běžné, že velké firmy v Anglii, ale také v Německu, nejprůmyslovějších zemích Evropy, a později i jinde si nechávaly svou celkovou produkci a architekturu podniků navrhovat umělci. Přitom se také se stále větší intenzitou začaly objevovat s tím spojené otázky sociální a návrhy na jejich řešení. Tedy mj. to, jak zajistit co nejlepší propojení výroby, bydlení pracujících a také možnosti jejich odpočinku a dalšího vyžití (v roce 1871 žilo v německých městech asi 35 % obyvatel, před první světovou válkou již 60 %). Mnohdy to byly velmi idealistické představy, ale například ještě hluboko před první světovou válkou se ve středovýchodním Německu velmi ujala myšlenka zahradních měst, zahrádkářských kolonií, které dodnes dominují obrazu pěstěné periférie německých aglomerací i menších měst, a to především na východě. Od nich nebylo daleko ke vzniku prvního zahradního města na evropském kontinentu (po ostrovní Anglii), v drážďanském Hellerau. Tam se začaly zhmotňovat myšlenky Karla Schmidta o propojení řádu, čistoty, sociálního bydlení a pracoviště poblíž. Schmidt totiž založil Drážďanské dílny pro umělecké řemeslo (Dresdner Werkstätte für Kunsthandwerk 1898) a pokusil se je spolu s dalšími odborníky z oblasti architektury a národního hospodářství umístit právě do onoho nově založeného zahradního města na drážďanském předměstí Hellerau (1902). Byl to první, velice zajímavý pokus o Gesamtkunstwerk, komplexní odpověď na sociální a filozofické otázky doby, které se hromadily již po několik desetiletí. Vytvoření města, kde měl člověk pracovat a žít v souladu s přírodou, s tou malou na předzahrádce i s tou velkou za humny, jen co by kamenem dohodil do práce, v jednoduchých, ale naplňujících kulisách „osvobozeného maloměsta“ ve velkoměstě. Měla se tak osvobodit duše i práce. Drážďanské Hellerau, zahradní město, které bylo takovýmto předobrazem funkcionalistického přístupu ke světu, práci a umění, je dodnes inspirujícím fenoménem. A to i přesto, že podobně jako později Bauhaus sám fungovalo ve své plánované podobě relativně velmi krátce, protože je vichr válek a historických událostí na dlouhou dobu smetl do zapomnění. Ve stejné době jako Hellerau vzniká v Mnichově (1907) Deutsche Werkbund, lobbystické sdružení umělců, architektů, uměleckých řemeslníků, průmyslníků a obchodníků, kteří se zasazují o masovou průmyslovou výrobu funkčních předmětů denní potřeby, ovšem vysoké estetické kvality. Podobné pokusy můžeme zaznamenat i jinde v Evropě, mj. také v Rakousku. Jen o rok později vzniká ve Výmaru Uměleckoprůmyslová škola vedená Henrym van de Veldem, který do ní přináší vlámskou věcnost, ale také své pozitivní všeumělství. Tento „Alleskünstler“ navrhoval vše od vidliček přes pracovní stoly, tapety, knihy, až po oblečení a šperky. Van de Velde přišel do Výmaru již v roce 1902 jako poradce mladého velkovévody Viléma Ernesta von Sachsen-Weimar-Eisenach. Měl velkovévodovi radit s posilováním místního hospodářství a zvyšováním estetické úrovně jeho výrobků. Velde založil uměleckoprůmyslový seminář, z něhož se dále vyvinula Velkovévodská uměleckoprůmyslová škola. Velde nakonec strávil ve Výmaru patnáct let a byla to jeho nejplodnější léta. Vedle toho, že skutečně pomohl durynským podnikům k většímu uznání a většímu odbytu, postavil osm staveb, z toho dvě budovy Uměleckoprůmyslové školy, které se později staly sídlem Bauhausu, podílel se na přestavbě Nietzscheho archivu (1903) a byl autorem dalších objektů i mimo Výmar. Jeho vlastní malý a skromný dům „Hohe Pappeln“ se stal sám o sobě manifestem „nového stylu“. Van de Veldeho škola však byla v roce 1915 kvůli válečným událostem uzavřena a sám van de Velde musel v roce 1917 opustit Výmar…

Oskar Schlemmer, Technika kloubů (Geometrický člověk), 1924

zdroj: allphoto

1 KANDINSKY, Wassily. Über die Formfrage, in: Der Blaue Reiter (1912), citováno podle Kandinskij, Wassily, Essays über Kunst und Künstler, hrsg. und komm. von Max Bill. Stuttgart: Verlag Gerd Hatje, 1955, s. 15.

2 KLEE, Paul. Schöpferische Konfession XIII, Berlín: Erich Reiss Verlag, 1920, s. 28.

Gropiův Bauhaus ve Výmaru

Ve stejné době jistý Walter Gropius, nadaný mladý architekt plný nápadů, pocházející ze staré berlínské rodiny architektů a stavařů, nastupuje v rodném městě do ateliéru Petera Behrense, kde se potkává s Ludwigem Miesem van der Rohe, Le Corbusierem a Dietrichem Marcksem. Sice neumí skoro kreslit (celý život je ve své práci odkázán v tomto směru na jiné), ale má nápady. Cestuje po celé Evropě a především Británie se svým těžkým průmyslem a hnutím Arts and Crafts ho inspiruje k teoretickým pracím, ale také prvním velkým projektům, za něž sklízí uznání. Již v roce 1910 si s kolegou Adolfem Meyerem zakládá v Berlíně vlastní kancelář, z níž vycházejí projekty, které jsou prvními předznamenáními „nové věcnosti“ v architektuře a užitém umění (kromě staveb navrhují nábytek, průmyslové výrobky, karosérie aut, lokomotivy atd.). Jejich na tehdejší dobu velice spektakulární fasáda ze skla na továrně Fagus z roku 1911 je toho dobrým příkladem (od roku 2011 patří do světového kulturního dědictví UNESCO).

Walter Gropius

zdroj: Wikimedia Commons

První světová válka, v jejíchž zákopech prožil prakticky celé čtyři roky a v níž byl těžce zraněn, kupodivu Gropia umělecky nepodlomila. Naopak, katastrofální zkušenost války ho vedla a motivovala k ještě radikálnějšímu vnímání společnosti, života, každodennosti. Již během válečných let rozvinul své dřívější nápady na založení moderního vyučovacího ústavu, který by prosazoval radikální modernismus v architektuře a užitém umění, školy, která by uměleckou kreativitu studentů směrovala zcela novým směrem. V ní již nemělo tolik jít o jednotlivá umělecká díla, jako o předměty každodenní potřeby, které by vznikaly v úzké spolupráci s průmyslovou výrobou.

Gropius hned po válce, poté co ukončil svůj složitý a takřka zničující vztah s Almou Mahlerovou, chytil příležitost pevně za pačesy a pokusil se prosadit své teoretické nápady v praxi. Stal se totiž nástupcem van de Veldeho (který jako Belgičan musel Německo opustit) ve vedení Výmarské školy, kterou během velice krátké doby proměnil ve Státní Bauhaus ve Výmaru. Pomohly mu k tomu nejen dosavadní výše zmíněné úspěchy, ale také jeho výřečnost, navýsost charismatická osobnost a také − což je velmi podstatné − příznivá politická situace. Výmarská republika (1919–1933) se sice stále jmenovala „Německá říše“, ale již od samého počátku své existence jasně ukazovala, že má ambici být novým, jiným, demokratickým státem, který se chce zbavit odióznosti imperialismu starého císařství i jeho konzervativní kultury. V listopadu a v prosinci 1918 v Berlíně vzniknuvší Rada intelektuálů a později Kulturní rada (ve všech byla členy i řada pozdějších protagonistů Bauhausu, včetně Gropia a Miese van der Rohe) měly velkou ctižádost: zásadně ovlivnit kulturní život v Německu. Ačkoli pro značnou heterogenitu názorů a uměleckých programů zůstal jejich skutečný vliv značně omezen, přesto se zasloužily o velkou otevřenost a avantgardu v německém umění 20. let a napomohly prosazení expresionismu, kubismu, futurismu, purismu, konstruktivismu či dadaismu na německé a šířeji i evropské kulturní scéně. A především se zasloužily o Bauhaus, neb právě v rámci této rady byla i za přítomnosti Gropia diskutována reforma školství a uměleckých škol v Německu. Přitom byly brány v potaz i zajímavé zahraniční vzory, především anglické reformní hnutí Williama Morrise (1834–1896), které bojovalo za zachování starých řemeslnických technik a používání kvalitních materiálů při výrobě užitných předmětů.

Výmarská republika, nesoucí svůj přídomek po Výmaru, v němž až do září 1919 zasedal první poválečný německý parlament a připravoval novou ústavu, se stala federací jednotlivých německých zemí. V její západní (Porůří, Vestfálsko) a východní části (Sasko, Durynsko) měl tradičně silnou pozici průmysl, dělnické hnutí a sociální demokracie. Centra levicového politického myšlení a hnutí byla především v Sasku a Durynsku. V roce 1869 vznikla v Eisenachu Sociálnědemokratická dělnická strana, která se po spojení se Všeobecným německým dělnickým spolkem stala v Gothě v roce 1875 Socialistickou dělnickou stranou Německa, aby se v roce 1890 proměnila v Sociálnědemokratickou stranu Německa. Hned rok poté vznikla v durynském Pössnecku první odborová centrála vůbec. V roce 1917 začala v Gothě svou činnost silně levicová a antimilitaristická Nezávislá sociálnědemokratická strana Německa, která měla po skončení války spolu se Sociálnědemokratickou stranou Německa významnou pozici v Berlíně a dominantní v nově vzniklé zemi Durynsko (to vzniklo ze sedmi bývalých knížectví a vévodství).

Henry van de Velde, Uměleckoprůmyslová škola ve Výmaru

(exteriéry a detail vnitřního schodiště), 1904, v letech 1919−25 sídlo Bauhausu.

Kresba: David Vávra

Zvolení Výmaru pro zasedání nového německého ústavodárného shromáždění také nebylo náhodné. Nová, mladá republika si ho vybrala nejen z bezpečnostních důvodů, protože v Berlíně vypuklo povstání, ale také proto, že se chtěla odtrhnout od válečného a imperiálního dědictví Berlína a přihlásit se k duchovnímu dědictví Výmaru, k humanistickým a obrozeneckým idejím Schillera a Goetha. Gropius, který byl od samého počátku se svým Bauhausem v křížové palbě konzervativních kritiků, vědomě hledal oporu pro své ideály a plány právě u výmarského parlamentu a později u durynské levicové vlády, u odborů a levicově liberálních kruhů, které s ním a jeho uměleckými a společensko-politickými idejemi sympatizovaly a souzněly. A této opory se dočkal. Zástupci vládních stran v zemském parlamentu po téměř pět let zajišťovali Bauhausu finanční podporu. Protože oni stejně jako Gropius věřili, že v situaci, kdy byla politickými nepokoji, hospodářskou nouzí a sociálními problémy ohrožena mladá německá demokracie, jsou nové myšlenky radikální kulturní změny jednou z cest pro únik z celkové krize. Zatímco poslanci výmarského národního sněmu bojovali v budově výmarského Německého národního divadla o podobu nového státu, jen pár minut pěšky odsud zakládá Gropius 1. dubna 1919 Státní Bauhaus ve Výmaru, a to spojením Velkovévodské uměleckoprůmyslové školy ve Výmaru a Velkovévodské saské vysoké školy výtvarných umění. V létě 1919, kdy se do jeho kurzů chystají první řádní studenti, je také hotova nová Výmarská ústava, která se stane jednou z nejpokrokovějších své doby (mj. zaručovala ženské volební právo, zavedení osmihodinové pracovní doby, podporu v nezaměstnanosti apod.).

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

Bauhaus...

Fenomén?

Gropiův Bauhaus ve Výmaru

Bauhaus – od umění k designu a architektuře

Ředitelé a pedagogové

Bauhaus v česko-slovenských médiích

Který Bauhaus?

Českoslovenští studenti na Bauhausu

Komiks