Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Paddy Ashdown

NEIN!

Spiknutí proti Hitlerovi 1935–1944

Z anglického originálu Nein! Standing Up to Hitler,

vydaného nakladatelstvím William Collins v Londýně v roce 2018,

přeložil Boleslav Ryljak.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7436. publikaci.

Redakce Petr Lehečka

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Nein! Standing Up to Hitler © Paddy and Jane Ashdown Partnership 2018

First published by William Collins, London, UK

Translation © Boleslav Ryljak, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-396-4 (ePub)

ISBN 978-80-7625-395-7 (pdf)

ISBN 978-80-7625-094-9 (print)

Věnováno Hansi Osterovi, preux chevalier

Bezbranný pod noční oblohou

náš svět omráčen leží,

rozesety všude, přesto

nám světla ve tmě pomohou

všude tam, kde si spravedliví

zprávy vyměňují.

Toužím jen, stvořen jako oni

z lásky a prachu,

stejné soužení snášeje,

přemoci zlo a zoufalství

a zahořet plamenem naděje.

W. H. Auden, „1. září 1939“

„Jediná spása čestného člověka spočívá v přesvědčení, že hříšníci jsou připraveni na jakékoli zlo…

Je horší než slepota věřiti muži, jenž má peklo v srdci

a zmatek v hlavě. Nečeká-li vás nic jiného než neštěstí

a utrpení, rozhodněte se ušlechtile a čestně,

abyste pokud se věci vyvinou ve vaši nepřízeň,

měl v srdci alespoň nějakou útěchu.“

Baron vom Stein, naléhající na Fridricha Viléma III.,

aby se postavil Napoleonovi (1808)

Úvod

Tato kniha vypráví příběhy lidí na samém vrcholu třetí říše, kteří se snažili předejít druhé světové válce, opakovaně se pokoušeli zlikvidovat nacistického diktátora a udělali vše, co bylo v jejich silách, aby ve světě opět zavládl mír. Neúnavně bojovali po boku západních Spojenců a za svou odvahu nakonec zaplatili životem.

Většina mých knih se doposud týkala jednotlivých událostí či konkrétních jedinců. Toto dílo naopak zahrnuje všechny vrstvy německé společnosti během války od mezinárodních státníků v hlavních městech, ať už to byl Berlín, Londýn, Washington, nebo Moskva, přes vojáky bojující na březích Volhy a ve stínu Pyrenejí až po špionážní prstence operující v Ženevě, Curychu, Paříži, Amsterdamu, Istanbulu a všude jinde.

Po dopsání této knihy mě udivilo zjištění, že dílo, o němž jsem se původně domníval, že jen vypráví historii druhé světové války jinýma očima, je také příběhem na téma, ke kterému se opakovaně vracím, a sice chování lidských bytostí v hrůzách války, zvláště pak jak se tváří v tvář zlu a osobnímu ohrožení rozhodují mezi poslušností a vzdorem – mezi věrností a zradou.

Je možné být zrádcem, a zároveň vlastencem? Je špatné zradit svou zemi, když opak znamená zradu celého lidstva? A dokonce i když člověk ví, že jeho činy nic nezmění, musí přesto riskovat, že se stane vyvrhelem, neboť je to jediný způsob, jak alespoň částečně odčinit vinu, která padne na jeho děti a budoucí krajany? Jak se lidé v těchto situacích rozhodují? A jak se tato rozhodnutí odráží v jejich chování?

Dietrich Bonhoeffer, jeden z těch, kteří byli zavražděni za svou roli v protihitlerovském odboji, kdysi prohlásil: „Zodpovědné jednání se odehrává v šedé zóně, zcela zahalené stínem soumraku, vrženým historickou situací na dobro a zlo. Odehrává se uprostřed nesčetných pohledů, přičemž má na vědomí každou skutečnost. Zodpovědné jednání musí rozhodovat nejen mezi dobrem a zlem, ale především mezi správným a správným a špatným a špatným.“

A přesně o to jde. Nic totiž není černobílé. Člověk má v životě možnost volby mezi černější černou a bělejší bílou. Vítězné osobní vlastnosti a triumfální výsledky nejsou ničím jiným než iluzí. Existují pouze lidé, kteří v době, kterou Bonhoeffer označil jako „morální soumrak“, cítili nutkáni učinit to, co považovali za správné. To se může zdát jako menší úspěch, než bychom si mohli v tak nebezpečných dobách přát, ale tehdy – i nyní – je to pravděpodobně ten jediný úspěch, který můžeme rozumně očekávat.

Tento příběh je tragický a stejně jako všechny velké tragédie v sobě zahrnuje lidské pochybení, selhání mocných a zlovolný osud, prolínající se s osobním utrpením, lítostí a obyčejnou hloupostí.

Ale právě proto, že jeho hlavními aktéry byly lidské bytosti žijící ve světě důsledků, jejich osobní rozhodnutí ovlivnila životy a události mimo jejich dobu a daleko za hranicemi jejich zemí. Tato kniha si klade dvě kontroverzní, ale ústřední historické otázky: Šlo druhé světové válce nějak zabránit? A pokud ne, musela opravdu skončit mírem, který záhy uvrhl do otroctví celou východní Evropu?

Mým záměrem není poskytnout čtenáři definitivní odpovědi, ale spíše prezentovat některé skutečnosti, které nejsou obecně známy – nebo přinejmenším zohledněny –, a postavit je proti konvenčnímu pohledu na původ, vývoj a výsledky druhé světové války.

Při čtení této knihy vás stejně jako mě možná zarazí podobnosti mezi tím, co se dělo těsně před vypuknutím druhé světové války a dobou, v níž žijeme. Podobně jako nyní i tehdy pomalu narůstal nacionalismus a protekcionismus. Lidé se cítili být zklamání demokracií a volali po vládě pevné ruky. Ti, které dopad ekonomického kolapsu zasáhl nejvíce, se cítili odcizeni a obraceli se ke zjednodušujícím řešením a radikálním názorům. Staré a veřejné instituce zničehonic budily nedůvěru, kompromis a konvenční politika vyšly z módy, racionalita se zhroutila ve prospěch extrémů a normální chod věcí přestal fungovat. Jakákoli změna – dokonce i revoluce – byla v očích veřejnosti mnohem přitažlivější než status quo a „falešné zprávy“ postavené na přesvědčivé lži měly ve veřejné diskuzi větší váhu než racionální argumenty a prokazatelné skutečnosti.

Namalovat lež na stranu autobusu a následně s ním jezdit po celé zemi by se tehdy zdálo naprosto normální.

Nicméně jsem se při sepisování tohoto příběhu také nechal inspirovat. Uvědomil jsem si, že i přes všechnu tu hrůzu vždy existovali lidé, kteří byli připraveni své době vzdorovat, a to i přes zjevnou beznaděj a za cenu vlastního života.

Doufám, že v ní tu inspiraci naleznete také.

Hlavní postavy

Anulov, Leonid Abramovič – alias „Kolja“ – sovětský rezident ve Švýcarsku před Radóem

Attolico, Bernardo – italský velvyslanec v Berlíně

Bartík, major Josef – velitel české zpravodajské služby 1938

Beck, generál Ludwig – náčelník štábu německé armády, propuštěn Hitlerem v roce 1938, armádní velitel protihitlerovského odboje

Bell, George – anglikánský teolog a biskup z Chichesteru

Beneš, Edvard – český prezident v letech 1935–1938

Beurton, Leon Charles – známý jako Len. Přítel Alexandra Foota, operátor prstence Dora

Bihet-Richouová, Madeleine – milenka Erwina Lahousena, agentka francouzské tajné služby

Blomberg, polní maršál Werner von – vrchní velitel německé armády, propuštěn Hitlerem v roce 1938

Bock, polní maršál Fedor von – von Tresckowův strýc, velitel skupiny armád Střed

Bolliová, Margrit – alias „Rosy“, rádiová operátorka Rudé trojky

Bonhoeffer, Dietrich – teolog, německý pastor a stěžejní spiklenec

Bonhoeffer, doktor Karl – Dietrichův otec, účastník puče v září roku 1938

Bosch, Robert – německý průmyslník, zakladatel průmyslového impéria Bosch, příznivec Carla Goerdelera

Brauchitsch, polní maršál Walther von – velitel německé armády až do porážky v Moskvě v roce 1941

Cadogan, sir Alexander – vedoucí britské zahraniční kanceláře

Canaris, Wilhelm – velitel německého Abwehru až do jeho propuštění v roce 1944

Canarisová, Erika – Wilhelmova manželka

Chojnacki, kapitán Szczęsny – polský zpravodaj a špion ve Švýcarsku

Ciano, Galeazzo – italský ministr zahraničí

Colvin, Ian – korespondent London News Chronicle ve střední Evropě, zařídil von Kleist-Schmenzinovu návštěvu Británie v roce 1938

Daladier, Édouard – francouzský premiér

Dansey, sir Claude – zástupce šéfa MI6 a zakladatel Organizace Z, známý jako „plukovník Z“

Dohnányi, Hans von – právník Abwehru a stěžejní spiklenec

Donovan, generálmajor William „Divoký Bill“ – šéf americké zpravodajské služby (OSS)

Dübendorferová, Rachel – alias „Sissy“, agentka prstence Dora

Dulles, Allen – zástupce OSS v Bernu

Eden, Anthony – britský ministr zahraniční

Farrell, Victor – velitel MI6 v Ženevě

Fellgiebel, generál Fritz Erich (známý jako Erich) – jeden z náčelníků německé armády a klíčový spiklenec

Foote, Alexander – alias „Jim“, rádiový operátor prstence Dora

Frank, Alois – český špionážní opatrovník Paula Thümmela

François-Poncet, André – francouzský velvyslanec v Berlíně v době mnichovské konference

Fritsch, plukovník generál Werner von – vrchní velitel německé armády, propuštěn kvůli obvinění z homosexuality v lednu 1938

Gabčík, Josef – český agent, člen operace Anthropoid

Gersdorff, Rudolph-Christoph von – člen štábu Henninga von Tresckow; dobrovolný účastník pokusu o atentát na Hitlera z 21. března 1943

Gibson, plukovník Harold „Gibby“ – velitel stanice MI6 v Praze

Gisevius, Hans Bernd – „věčný spiklenec“ v řadách Abwehru, klíčový konspirátor a Canarisova spojka s Halinou Szymańskou

Goerdeler, Carl – jeden ze stěžejních spiklenců, bývalý starosta Lipska

Goerdelerová, Anneliese – manželka Carla Goerdelera

Groscurth, podplukovník Helmuth – Canarisův styčný armádní důstojník v Zossenu

Guisan, generál André – hlava švýcarské armády

Haeften, poručík Werner von – von Stauffenbergův pobočník

Halder, generálplukovník Franz – německý náčelník štábu pod velením von Brauchitsche

Halifax, lord Edward – britský ministr zahraničí pod Chamberlainem a klíčový zastánce appeasementu

Hamburgerová, Ursula – Née Kuczynski, kódové označení „Sonja“, sovětská špionka, od roku 1936 působící ve Švýcarsku

Hamelovi, Olga a Edmond – rádioví operátoři prstence Dora

Hassell, Ulrich von – německý velvyslanec v Itálii před válkou, spojení mezi Beckem a Goerdelerem

Hausamann, kapitán Hans – zakladatel Büro Ha, soukromé zpravodajské agentury ve Švýcarsku

Heinz, podplukovník Friedrich – vůdce komanda, které mělo v roce 1938 zabít Hitlera

Henderson, sir Nevile – britský velvyslanec v Berlíně před rokem 1939

Hoare, sir Samuel, poslanec – jeden z předních zastánců Chamberlainovy politiky appeasementu

Hohenlohe von Langenberg, princ Maximilian Egon – špion na volné noze, přítel Dullese, Canarise i Himmlera

Jelinekovi, Charles a Antoinette – majitelé obchodu De Favoriet v Haagu

Keitel, polní maršál Wilhelm – náčelník vrchního velitelství německých ozbrojených sil

Kleist-Schmenzin, Ewald von – německý vyslanec opozice vůči Hitlerovi, v srpnu 1938 se v Londýně sešel s Churchillem

Kluge, polní maršál Günther von – velitel skupiny armád Střed, váhavý spiklenec

Kordt, Erich – vedoucí Ribbentropovy kanceláře v Berlíně

Kordt, Theo – Erichův bratr, úředník na německém velvyslanectví v Londýně

Kubiš, Jan – český agent, účastník operace Anthropoid

Lahousen, generálmajor Erwin von – vedoucí rakouského Abwehru a následně vyšší důstojník v tom německém, blízký přítel Wilhelma Canarise a klíčový spiklenec, milenec Madeleine Bihet-Richouové

Manstein, polní maršál Erich von – velitel Skupiny armád Jih a génius německé ofenzivy u Kurska

March, Juan – mallorský podnikatel a hlavní hybatel ve Španělsku – kontakt Canarise a MI6

Masson, Roger – velitel švýcarské rozvědky

Mayr von Baldegg, kapitán Bernhard – štábní člen zpravodajské služby švýcarské armády, Waibelův zástupce

Menzies, sir Stewart – šéf MI6

Mertz von Quirnheim, plukovník Albrecht – von Stauffenbergův přítel, účastník spiknutí z 20. července 1944

Moltke, hrabě Helmuth von – zakladatel „Kreisavského kroužku“

Moravec, plukovník František – velitel české zpravodajské služby

Morávek, Václav – vůdce odbojového hnutí v Praze

Müller, Josef – Canarisův špion ve Vatikánu

Navarre, Henri – opatrovník Madeleine Bihet-Richouové; člen francouzské rozvědky

Niemöller, Martin – protihitlerovský luteránský pastor

Olbricht, generál Friedrich – klíčový spiklenec, účastník spiknutí z 20. července

Oster, plukovník Hans – „výkonný ředitel“ pokusu o převrat v roce 1938, hlava sekce Z v Tirpitzufer

Pannwitz, Heinz – důstojník SD zodpovědný za vypátrání prstence Dora

Payne Best, kapitán Sigismund – důstojník MI6 zajatý u Venla

Puenter, dr. Otto – agent prstence Dora, také byl v kontaktu s MI6

Radó, Sándor – hlava špionážní sítě „Dora“

Ribbentrop, Joachim von – německý velvyslanec v Londýně a později Hitlerův ministr zahraničí

Rivet, plukovník Louis – velitel francouzské vojenské zpravodajské služby (SR)

Rößler, Rudolf – krycí jméno „Lucy“, soukromý dodavatel zpravodajských informací ve Švýcarsku

Sas, Gijsbertus Jacobus – nizozemský vojenský atašé v Berlíně, Osterův a Waibelův kontakt

Schacht, Hjalmar – německý ministr hospodářství a prezident Říšské banky

Schellenberg, Walter – Heydrichův ochránce a strůjce venlovského incidentu

Schlabrendorff, Fabian von – německý právník, spojka mezi Tresckowem v Rusku a Beckem v Berlíně

Schneider, Christian – alias „Taylor“, švýcarský podnikatel, předávající Rößlerovy informace Prstenci Dora

Schulenburg, Friedrich-Werner von der – předválečný velvyslanec v Moskvě a člen odboje

Schulte, Edouard – německý podnikatel a jeden z Chojnackiho agentů

Sedláček, Karel – alias „Charles Simpson“, český zpravodajský důstojník v Bernu

Stauffenberg, plukovník Claus Schenk, Graf von – architekt a pachatel bombového atentátu z 20. července 1944

Stevens, major Richard – důstojník MI6 zajatý u Venla

Suñer, Serrano – španělský ministr zahraničí

Szymańska, Halina – manželka polského vojenského atašé v Berlíně v době před válkou, Canarisův kanál pro předávání informací Menziesovi

Thümmel, Paul – špion s mnoha přezdívkami, agent MI6 známý jako A54, důležitý špion v rané fázi války

Timošenko, maršál Semjon – velitel sovětských sil u Moskvy, Stalingradu a Kurska

Tresckow, Henning von – náčelník štábu Skupiny armád Střed, klíčový spiklenec

Trott zu Solz, Adam von – německý právník, diplomat a aktivní konspirátor

Vanden Heuvel, hrabě Frederick – velitel MI6 v Bernu po roce 1941

Vansittart, sir Robert – poradce předválečného britského ministerstva zahraničí

Waibel, kapitán Max – švýcarský zpravodajský důstojník

Weizsäcker, Ernst von – vedoucí německého ministerstva zahraničí a klíčový spiklenec

Wilson, sir Horace – Chamberlainův osobní poradce, podporovatel politiky appeasementu

Witzleben, generál Erwin von – velitel berlínské posádky a de facto vůdce převratu v září 1938

Young, A. P. – jeden z Vansittartových „špionů“ v kontaktu s Goerdelerem

Zaharoff, Basil – ředitel společnosti Vickers a notoricky známý obchodník se zbraněmi

Prolog

V očích těch, jejichž hlasy pomohly Adolfu Hitlerovi stát se německým kancléřem, se jednalo o hrdinu. Zachránil je před ponížením a zahanbujícím chaosem, který v Německu nastolila Versailleská smlouva.

John Maynard Keynes, přímý účastník francouzské konference z roku 1919, opustil Versailles s neúprosnými a zlověstně prorockými slovy: „Jestliže se zaměříme na zbídačení střední Evropy, odveta, dovoluji si tvrdit, nás nemine. Nic pak neudrží síly reakce a zoufalé křeče revoluce, před nimiž budou hrůzy poslední německé války blednout a které zničí nejen vítěze, ale celou civilizaci a pokrok naší generace.“

Keynes nebyl jediný člověk, který brzy pochopil, že z nepřiměřeně tvrdých podmínek uložených Versailleskou smlouvou neodvratně vzklíčí semínko dalšího výbuchu německého militarismu. Jiní mluvili o takzvaném „míru postaveném na tekutém písku“.

Podle článku 231 Versailleské smlouvy, tedy klauzule o „válečné vině“, přišlo Německo o všechny kolonie, 80 procent předválečné flotily, téměř polovinu produkce železa, 16 procent produkce uhlí, 13 procent území (včetně významného přístavu Gdaňsk, kde se hovořilo německy) a více než desetinu populace. Jako by to ale nestačilo, vítězní Spojenci se pod německou ekonomiku, která už tak byla v dezolátním stavu, rozhodli nastražit smrtelnou časovanou bombu v podobě válečných reparací ve výši přibližně 32 miliard amerických dolarů, které měly být postupně splaceny převážně v dodávkách uhlí a oceli.

V roce 1922, kdy Německo v plnění svých závazků nevyhnutelně selhalo, obsadily francouzské a belgické jednotky centrum německé výroby uhlí a oceli v údolí řeky Rúr. Tváří v tvář zhroucení domácí ekonomiky hledala německá vláda útočiště v tištění peněz, což mělo ovšem za následek rozmach výbušné hyperinflace. V roce 1921 se dal americký dolar koupit za 75 německých marek, ale už o dva roky později měl hodnotu 4,2 bilionu marek. Koncem listopadu 1923 si člověk za životní úspory ve výši 100 tisíc marek sotva koupil bochník chleba.

V měsících následujících bezprostředně po příměří došlo k ozbrojenému povstání inspirovanému Leninem a ruskou revolucí, které v roce 1919 skončilo sesazením císaře a volbami, jež nastolily první demokraticky zvolenou německou vládu. Nový stát se, z úcty k městu, ve kterém se konalo první Národní shromáždění, přejmenoval na Výmarskou republiku. Ačkoli vše začalo nadějně, situace záhy sklouzla k dysfunkčním sporům o vedení státu. Nová vláda, zatížená neustále se měnícími koalicemi i válečnými reparacemi a neschopná čelit výzvám globální krize se spolu s politiky nejrůznějších směrů a orientací brzy stala předmětem posměchu, a dokonce i nenávisti. Kompromis byl považován za selhání, racionální politiku nahradila jednoduchá hesla, na elitu bylo nahlíženo skrze prsty a vládu zaplavila obvinění z korupce a šmelinářství.

Pravicově smýšlející radikálové začali mezi lidmi šířit mýtus o „ráně dýkou do zad“, ve kterém z porážky v roce 1918 a za následné ponížení ve Versailles vinili politiky. Tvrdili, že německá armáda zůstala neporažená, ale byla zrazena politickými špičkami v Berlíně, kteří bez jejího vědomí podepsali příměří. Netrvalo dlouho a část viny padla také na Židy a celý příběh rychle zmutoval do mezinárodního spiknutí zaměřeného na zničení Německa a jeho lidu. Legenda o „ráně dýkou do zad“ zapustila do německé předválečné psychiky tak hluboké kořeny, až svázala ruce Hitlerovým domácím oponentům a do konce příští války ovlivňovala podmínky spojeneckých mírových dohod.

Mezi lety 1924 a 1929 se německá ekonomika stabilizovala zásluhou půjček pocházejících převážně ze Spojených států. Následovalo období velké umělecké renesance a z Berlína, ve kterém působily osobnosti jako Thomas Mann, Bertolt Brecht, Max Reinhardt, Marlene Dietrichová a řada dalších umělců a architektů hnutí Bauhaus, se stalo hlavní kulturní město světa.

Příslib lepších zítřků ovšem zhatil nástup druhé hospodářské krize, tentokrát způsobené krachem na Wall Street z října 1929. Do roku 1932, kdy nezaměstnanost stoupla na šest milionů, se se ztrátou práce potýkalo takřka 20 procent německé populace.

Vzduchem opět zavál vítr revoluce. V ulicích brzy propukly ozbrojené boje mezi komunisty a Hitlerovými pěšáky. Jeden německý reportér tehdy napsal: „V takovýchto časech jsou zásady laciné a zrádné, kdežto vypočítavost a strach vládnou světu.“

Jinými slovy, vznikly dokonalé podmínky pro růst těch nejradikálnějších forem extremismu. Čas nacistů nadešel. S mystickou a znetvořenou vírou v morální znovuzrození Německa, bez jakýchkoli pochybností, bez ohledu na konvence, poháněni nenávistí, ozbrojeni konspiračními teoriemi a slogany a pod vedením mesiášského Vůdce, jehož charisma a obdivuhodná schopnost ovládat masy mu později umožnily podmanit si celou zemi, nacisté vycítili svou příležitost. V době voleb roku 1928 nebyla Národně socialistická německá demokratická strana – známá spíše pod svou zkrácenou verzí nacistická – nic víc než jen malá okrajová partaj, která získala asi 2,6 procenta celkových hlasů. Ale už o pouhé čtyři roky později, v červenci 1932, volilo Hitlerovu stranu 13,7 milionu lidí, tedy přibližně 37 %, což z ní rázem učinilo zdaleka největší stranu v německém Reichstagu. Druhé národní volby v listopadu toho roku sice zaznamenaly pokles růstu nacistické strany, nicméně po období parlamentního patu stárnoucí německý prezident Paul von Hindenburg jmenoval v roce 1933 Hitlera do funkce říšského kancléře ve slepé víře, že se jedná o nejlepší způsob, jak jej zkrotit. Bývalý kancléř Franz von Papen, jeden z nejmocnějších německých politiků své doby, prohlásil: „Teď je náš. Během dvou měsíců zaženeme Hitlera tak daleko do rohu, až bude kvičet.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Hlavní postavy

Prolog