Matěj Vavřina

Boty do půlnoci

Ukážka z elektronickej knihy

Youngbooks

Praha 2013

Copyright:

© Matěj Vavřina, 2013

© Youngbooks, 2013

Pavel šel polní cestou a před očima se mu odehrával ohradský masakr. Cesty nebylo poskrovnu, a tak si mnohokrát stihl představit všechny okolnosti případu. Z napjatého soustředění, živeného krátkými potahy z cigarety, ho probralo až pole vysokých, do černa seschlých slunečnic. A protože tudy šel první podzim v životě, považoval temné lány za jakési neurčité znamení. Kráčel, prodíral se travou vrůstající do stále užší vyšlapané cesty, dokud v dáli nespatřil první domy příští vesnice. Do uší mu šeptal vítr. Ne slova, jako Ivanovi před dvěma lety; v poryvech jen tiše pískal.

Říjnová neděle, podobná té dnešní, vykreslovala se do podoby dvou obrazů. První ukazoval Ivana po boku Kateřiny, jak kráčí společně, kryti topoly, po mokrém břehu potoka. Tmavěmodré pozadí věštilo noční hodinu, nůž blýskavé čepeli krvavý úklad. Na druhém obrazu klečel osamocený Ivan. Měl obě zakrvácené ruce ponořené do nitra strouhy. Krčil se však v přítmí, a na plátně vynikly jen jeho oči, bílé, šelmí, chladné, pronikající tmou.

U čerpací stanice si Pavel koupil plechovku piva. Když platil, vzal bezděčně do ruky noviny. O výročí se psalo na první stránce, článek doplňovala Ivanova fotka ze soudní síně. Soudce mu přiřkl doživotní trest. Ivanův domnělý komplic přezdívaný Káša byl dávno zproštěn viny, ač zůstávaly pochybnosti, zdali by Ivan sám tělo zvládl tak umně rozsekat.

„Ty noviny taky?“

„Jojo, díky. A červený sparty,“ vzpomněl si Pavel a položil noviny na pult. Čekal ho kus cesty a po tabáku byl snad ještě lačnější než po stále připomínaném mordu.

***

Lada, s očima unavenýma ostrou září stropního osvětlení, zhltla poslední hranolek. Vypolstrovaná sedátka, plastové stoly a rychlé tempo moderních městských lidí. U McDonald's to milovala. Ale ne dnes, ne teď. V ruchu přeslechla Ríšovy kroky. Posadil se proti ní.

„Všude jsem tě hledal… a pak mi došlo, že budeš tady,“ prohlásil věcným, příliš sebejistým tónem.

„Hele, říká se aspoň čus,“ Laduna na to. „Když ti bylo tak jasný, že tu budu, pročs sem nešel hned? Nebo spíš – pročs sem vůbec chodil?“ přidala ještě.

„Hele, chtěl jsem jenom…“ koktal Ríša.

„Co? Zkazit mi i večeři? Díky,“ měla zas navrch. Zavládlo krátké ticho. Lada vyjekla, na vedlejší stolek přistál naležato kelímek s pitím. Do okolí se rozlétla lepkavá tekutina.

„Nemůžeš, kurva, dávat pozor?“ vyjela na muže, z jehož tácu se nápoj svezl a už jen zíral.

„Moc se omlouvám, promiňte,“ vydal ze sebe muž přiškrceně. Jsem jak nějaká hysterka, pomyslela si. Vzápětí však vyskočila a znovu vykřikla – ucítila na paži Ríšův dotyk. V pravačce smutně svíral ubrousek.

„Chci tě jenom utřít, vydrž…“

Stála mezi stolem a sedačkou, celá načepýřená. Na obrazovce za hlavou jí svatozářně blikal videoklip, v němž střílely pistole a cákala krev.

„Jděte už všichni do prdele!“ rozkřikla se Laduna a vyběhla z občerstvovny ven. S otevřenou pusou zíral Ríša ke dveřím. Ani se nepohnul.

Venku na parkovišti zpomalila a změnila směr. Mířila teď místo na zastávku k louce. Vlastně nevěděla, kam jít. Ale určitě daleko od lidí, hlavně Ríši. Průvan Ladě házel vlasy do tváře, vztekle je odhazovala, ale boj s větrem byl marný. Nakonec si stoupla tam, kde se louka přelévá v les a tolik tam nefouká.

„Kurva,“ procedila přes zuby a vytáhla z kapsy cigarety. Působila křehce, když nemluvila. S očekáváním nezdaru škrtla zapalovačem, ale oheň byl krásný, hladově olizoval konec cigarety. Ladu to uklidnilo. Ale stejně; nechtěla skončit jak babička, ani jako máma, prožívat stejné peklo, počítat nové vrásky každého rána. Už tomu blbečkovi řekla, že je konec, ale pořád se tak nechápavě tvářil. Že se s ním rozchází, nebral v potaz. Jako by jen vydechla kouř, jako by její slova nic neznamenala a on si mohl hrát dál. Nechtěla na to myslet, ale nešlo to. Proč teď vůbec jedu k dědovi? Mohla jsem se krásně válet doma, nic nedělat, ale já blbá si domluvím víkend na vesnici v té jeho díře! A nasála do plic novou dávku kouře. Půjde na diskotéku, to jo. Kdoví, možná si tam někoho najde. Někoho lepšího než toho hajzla, za kterým udělá poslední tečku.

Vzpomněla si na víkend, kdy byla u dědy posledně.

„Maryčkoo… Maryčko Magdonova, co znělo ti po cestě v duši?“ zahlaholil děda Vašek.

Hory tam v dáli za oknem. Nejradši by je nechala zarovnat, jako se kopce rovnaly jinde. Kdyby je tak někdo všechny odtěžil, třeba omylem. Pak by totiž za zvlášť jasného povětří viděla Drážďany.

„Cože? Jaká Maruška?“

„Maryčka. Maryčka Magdonova, od Petra Bezruče. To byl náš velký lidový básník, ty ho snad neznáš?“

„Já básničky nečtu. Jenom časáky,“ odvětila mu kysele. Na malou chviličku se rozhostilo ticho.

„Jaký časopisy čteš?“ zeptal se děda laskavě.

„Ale tak, všechno možný.“

„Mladý svět čteš?“

Vyprskla smíchy. Václava to rozohnilo.

„Vy mladý jste ale blbý! Já vážně nechápu, co vy od toho života chcete!“ prohlásil nakonec, ale v mžiku se uklidnil a nabídl, že Ladě donese čaj. Byl z pytlíku a chutnal po jahodách.

Je zima, strašná zima, napadlo ji. Jen dokouřím a půjdu.

***

O svých viděních Václav s nikým nemluvil – nikdy. Tenkrát to bylo z rána. V dáli, kde krajinu dělila řeka, vycházelo slunce. Tu se nad obzorem, příznačně ohraničeným odlehlým Řípem, komíny Poldovky ze západu a letištěm na jihu, zjevila postava s uplakanou tváří. Nejprve jen stál a naslouchal libému hlasu z výšin. Brzy se usadil na pařez. Dlouhé hodiny setrvával v poslechu i úžasu, než mu byla celá zvěst sdělena. V životě vždy věřil spíš síle srpu a kladiva než Bohu, ale naléhavost zprávy vše předčila. Domů se večer vrátil jako jiný člověk, manželčino hubování jako by neslyšel.

Podruhé, mnohem později, stalo se to úplně jinak. Nabíral do kýblu vodu ze studně, a když kbelík vytáhl, spatřil na jeho hladině vrásčitou ženu v rakvi obklopenou žlutými růžemi. O tři jitra později nesl pohřební průvod manželčinu rakev bahnitou cestou ke hřbitovu. Ve spárech jejího hrobu pak vypučelo několik zlatavých květů, na Kladensku i Slánsku vzácných a po léta nespatřených, zvláště na tak nepříhodném místě. Všechny babky, ba celé rodiny z okolí, se na ně chodily dívat a obdivovat se jejich kráse. Dokud je kdosi z hrobu nevytrhal i s kořeny.

***

Koniec ukážky

Boty do půlnoci

Matěj Vavřina

Vydalo nakladatelství Youngbooks

roku 2013 jako svou 9. publikaci

Odpovědný redaktor Lukáš Prchal

Obálka a grafická úprava Kuba Novák

Vydání první

© Youngbooks

© Matěj Vavřina

Děkujeme za zakoupení knihy, doufáme, že se vám líbila. Pokud nám chcete cokoliv sdělit, napište nám na info@youngbooks.cz.

Tento text vznikl jako bakalářská práce na Literární akademii.

ISBN 978-80-87772-24-9 MOBI

ISBN 978-80-87772-25-6 EPUB

ISBN 978-80-87772-26-3 PDF

Table of Contents

Titulná strana

Boty do půlnoci

Tiráž