Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Roxie Cooperová

Den, kdy jsme se potkali

Z anglického originálu The Day We Met, vydaného nakladatelstvím Ebury Press v Londýně v roce 2019, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2020

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7506. publikaci.

Redakce Kristýna Svobodová

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

The Day We Met © Roxie Cooper, 2019

Published by Ebury Press, Penguin Random House UK

Translation © Hana Sichingerová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-410-7 (ePub)

ISBN 978-80-7625-409-1 (pdf)

ISBN 978-80-7625-077-2 (print)

Amandě, Sashe a Vicky – které mě nejprve rozcupovaly na kusy a potom zase daly dohromady.

PRVNÍ ČÁST

Něco se mnou děláš

(You Do Something to Me – Paul Weller)

Kapitola 1

pátek 13. října 2006

Stephanie

Nejsem pověrčivá.

Nepatřím k těm, co uskakují stranou, aby nešlápli na kanál, nebo vykračují do nového dne vždy pravou nohou – podle mě je to jen ztráta času. Nevěřím, že jsme pro vesmír tak důležití, aby nám zkazil den jen kvůli tomu, že jsme stoupli na kanál. Nebo proto, že třináctý den v měsíci vyšel na pátek. Ale lidi se tím stejně nechávají dost rozhodit, no ne?

Pokud se má stát něco zlého, stane se to, nehledě na to, co je za den; zda je pátek, nebo určitý měsíc, anebo zrovna nastalo zvláštní postavení planet.

Na hodinách v autě naskočilo pět nula tři. Přijedu pozdě.

Jsme už na cestě skoro hodinu, každou chvíli bychom měli být na místě. Alespoň v to doufám, protože tu tíhu ticha v autě už moc dlouho nevydržím. Tedy není úplné ticho, je puštěné rádio. Právě tak nahlas, aby atmosféra byla o něco snesitelnější. Aerosmith v „Don’t Wanna Miss A Thing“ zpívají, jak nechtějí o nic přijít.

Řítíme se po křivolakých venkovských cestách tak rychle, že drncám hlavou o opěrku. V tomhle autě – modrém mini BMW Z3 – jezdí vždycky příliš rychle. Připadá si v něm jako James Bond a rád se v něm předvádí, kdykoliv dostane příležitost.

„Hele, já jsem to nemyslel tak, jak to vyznělo,“ pronese Matt najednou, aniž by spustil oči ze silnice před sebou. Když to dořekne, motor auta zaburácí trochu hlasitěji.

Otočím se tváří k němu a ruce nechám zasunuté mezi překříženýma nohama. Jsem ráda, že mám sluneční brýle. Cítím se méně zranitelná, když se s někým přu a není mi vidět do očí. Zdá se mi, že jinak jsem příliš čitelná.

„A jak jsi to tedy myslel?“ zeptám se Mattova profilu tónem, který rozhodně nesvědčí o tom, že mě jeho odpověď může uspokojit, ať už je jakákoliv. „Protože to vyznělo tak, že se mnou jednáš jako s dítětem. Vy všichni se mnou jednáte, jako bych byla dítě, a já už toho mám dost.“

„Je mi líto, že to tak vyznělo, opravdu jsem to tak nemyslel,“ opakuje velmi klidně, takže si teď vážně připadám jako rozmazlené dítě. „My o tebe jen máme starost, to je celé.“

„Matte, ale já nesnáším, když mě někdo vodí za ručičku!“ vyjedu. „Dohání mě to k šílenství. Prostě mi musíš věřit, že to zvládnu.“

Vyslechne si mě a s pohledem upřeným na silnici uvažuje nad tím, co jsem řekla. Po několika vteřinách přitaká, na okamžik otočí hlavu a pohlédne na mě.

„Jistě, máš pravdu. Hele, asi to s tou péčí fakt přeháním, ale jen proto, že tě miluju a mám o tebe starost. Nedošlo mi, že ti to tak vadí.“

Natáhnu se k němu a položím mu dlaň na ruku, kterou svírá volant.

„Já vím,“ pronesu tiše. „Mrzí mě to. Jsem prostě trochu… nervózní.“

Sundá mi ruku z volantu, jemně ji stiskne a položí ji zpět na mé koleno.

Můj snoubenec. První, co mě na něm upoutalo, byly jeho rozzářené modré oči. Velké, vnímavé, s vějířkem vrásek v koutcích, když se usmál. Má od přírody blond vlasy, stejně jako já. Lidé nám každou chvíli říkají, že vypadáme jako Švédi a že jednou budeme mít překrásné děti. On poslední dobou nosí rozcuchaný účes ve stylu Davida Beckhama.

„Dobře, tohle bylo naposledy, kdy jsem ti řekl, abys tolik nenasávala!“ prohodí a vrhne mým směrem rozpustilý pohled. Člověk se asi musí naučit zvládat podobné situace s humorem.

„Podívej, nemusíš se bát,“ ujišťuju ho. „Nebudu pít. Od dubna jsem se alkoholu ani nedotkla.“

Vážně už je to tak dlouho? S údivem si pomyslím, že ještě před šesti měsíci jsme já a Matt žili překotným tempem v Londýně, a dnes bydlíme v klidné vesnici nedaleko Cambridge, jen kousek od mého otce a sestry. A klidnou vesnicí myslím, že je vážně klidná. Přizpůsobit se něčemu takovému, když je vám dvacet šest, je velká výzva.

Není mi úplně jasné, jak se ta Stephanie, kterou znám, ocitla tady – jak to, že svolila, že stráví víkend na fotografickém a uměleckém kurzu v mimořádně snobském venkovském sídle asi hodinu od místa, kde bydlí. Starou Stephanii by z toho trefilo.

Ale podzim je tu krásný. I když jsem v Londýně žila od svých osmnácti, vyrostla jsem na venkově a tady se cítím jako doma. Připomíná mi to tu mámu. Na podzimu mám ráda úplně všechno: barvy, svěží vzduch i jeho zvuky – ano, má svůj zvuk. Ráda bych se vdávala právě na podzim, ale Matt trvá na tom, že svatba se musí konat v létě z celé haldy důvodů, které mně přijdou malicherné: hezčí fotografie, hosté mají raději letní svatby, bývá to větší událost. Takže příští rok v sobotu čtrnáctého července roku 2007 se stanu paní Stephanií Bywaterovou.

Opustíme vesnickou silnici a vjedeme do starobylé vesničky. Z prudkého zpomalení auta se mi zvedne žaludek, ale spíš za to může moje nervozita. Za nádhernými domy s duby v zahradách narazíme na poutač oznamující, že po pravé ruce najdeme Heatwood Hall.

„Budeš tady v pořádku, zlato?“ strachuje se Matt a ukáže hlavou na poutač.

„To doufám,“ prohodím energicky, i když se cítím vyděšeně. Šest měsíců jsem nestrávila o samotě víc než několik hodin.

„A nebuď na sebe moc tvrdá,“ nabádá mě Matt. „Tenhle víkend si máš odpočinout a zkusit zase najít sama sebe.“

Sluneční brýle se postarají o to, aby Matt neviděl, že se mi oči zalily slzami.

Nebreč. Teď ne.

„A kromě toho si myslím,“ pokračuje, „že tenhle kurz je pro tebe jak dělaný! Umění, fotografie a… všechno to kolem. Všechno, co jsi dřív tak ráda dělala.“

„Jasně, už se nemůžu dočkat, až dojde na to všechno kolem!“ směju se. „A co máš v plánu ty, až budu pryč?“

„Zítra si jdu zahrát ragby. A v neděli do posilovny. Musím se dostat do formy. Nikdy není moc brzo na to, aby člověk na svatbě vypadal k světu, Steph,“ odpoví se smíchem a sundá levou ruku z volantu, aby mi předvedl svůj biceps. Dovádivě mu prsty přejedu po hladkých zaoblených křivkách, vyrýsovaných pod tenkou látkou trika s dlouhým rukávem.

„Jsem to ale klikařka!“ zašeptám. „Koukni, jsme na místě!“

Blinkr auta se rozbliká a zahneme k Heatwood Hallu. Nízké slunce pozdního říjnového odpoledne před nás vrhá dlouhé stíny na cestu lemovanou alejí starých dubů, jejichž listy rudě, oranžově a žlutě září. Jak se pomalu suneme vpřed, sundám si sluneční brýle a prohlížím si dům, který se před námi pomalu zjevuje. V brožuře jej popsali jako venkovské sídlo z devatenáctého století v jakubovském slohu. Průčelí domu míří do rozlehlé krajiny, za níž se zvedá vrchovina, a před ním se prostírá pěkná terasa s velkolepou fontánou.

Matt zastaví hned u recepce, která je umístěna v postranní části sídla, a vyloží mi z kufru všechny věci.

„Tak,“ ovine mi paži kolem pasu, „užij si to a zkus v sobě najít zase tu starou Stephanii, do které jsem se zamiloval. Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ odpovím a přitisknu se k němu. Vezme mou tvář do dlaní, krátce se na mě usměje a pak mě zlehka políbí na čelo.

„Uvidíme se v neděli, a kdybys něco potřebovala, volej,“ otočí se a zamíří zpět k autu, ale ještě za mnou zavolá, „a ne že něco vyvedeš!“

„Já? Nikdy!“ odpovím.

Táta mi zaplatil pokoj Hvězdný svit, což je, jak se ukázalo, zdejší nejdražší a nejluxusnější apartmá. Trochu zbytečné, když tu jsem sama, ale oceňuju jeho starostlivost. Dobrých patnáct minut zůstanu sedět v kabátě na posteli s nebesy a zírám do krbu, než si uvědomím, že bych asi měla začít něco dělat.

Dám si rychlou sprchu, abych se trochu osvěžila, a doufám, že potom seberu dost odvahy, abych si s ostatními dala dole v baru skleničku na uvítanou a po ní večeři. Opravdu nevím, jestli to zvládnu. Nevím, kolikrát dokážu dokola opakovat stejnou snůšku konverzačních blábolů. Každý se bude vyptávat, proč jsem tady, protože všichni mají nějaký důvod.

Cítím, že to na mě přichází, jen co vylezu ze sprchy. Panické ataky se pro mě v posledních měsících staly běžnou rutinou, a přestože jsem se naučila řadu technik, kterými se je snažím zvládat, stále se vracejí. Nemůžu vystát, jaký mi nahánějí strach. Panika se člověku pomalu vkrade do krku jako kouř ve špinavých barech z mojí minulosti, a jakmile ji ucítí, není cesty zpět. Je zbytečné snažit se normálně dýchat, protože tím se všechno jen zhoršuje.

Svírám křečovitě okraj umyvadla, až mi zbělají klouby na prstech, zarytě civím na svůj rozmazaný odraz v zamlženém zrcadle a soustředím se na dech. Mokré vlasy mám sčesané dozadu, takže můj nenalíčený obličej vypadá bledě a naze. Kůže, zahřátá ze sprchy, je úplně rozpálená. Celé tělo se pokrylo lepkavou vrstvičkou potu, jak se z něj vypařuje úzkost. Plíce s každým douškem kyslíku pracují jako balonek, který se nafoukne a hned rychle splaskne. Je na mě ubohá podívaná. Nezvládnu být sama ani dva dny, aniž bych se sesypala.

Když se konečně trochu seberu a usuším si vlasy, rozhodnu se, že zavolám Mattovi a požádám ho, aby pro mě přijel.

Tohle nezvládnu.

Z očí se mi řinou velké horké slzy, jak pobíhám po pokoji a hledám telefon. Nakonec ho najdu, ale není tu signál. Chci jet domů. Vezmu si na sebe kabát, obuju se a vyjdu z pokoje, abych našla místo, kde bude fungovat síť, a přitom stále soustředěně a zhluboka dýchám.

Seběhnu po točitém schodišti tak rychle, že na dřevěných schodech několikrát málem zakopnu. Dole zamířím rovnou do haly před recepcí.

A vtom ho spatřím.

Kapitola 2

Jamie

Oheň praská a divoce poskakuje. Stojím před monumentálním krbem, jaké bývají v sídlech, jako je tohle. Sálá z něj silný žár a ostře kontrastuje s mrazivým průvanem, který sem odněkud fouká.

Se zaujetím si prohlížím dřevořezbu nad krbem, když klid okamžiku naruší zvuk blížících se kroků. A vtom ji spatřím.

Spěchá k recepci, a když mě míjí, vyměníme si letmý pohled.

Vrátím se zrakem k dřevořezbě nad krbem, ale stále vnímám její přítomnost. Koutkem oka vidím, že hledá v kapsách telefon a pak jej zkontroluje a nahlédne za recepční pult. Hlasitě si vzdychne. Nejsem si jistý, zda proto, že potřebuje pomoc, nebo je jen podrážděná a raději bych ji měl nechat na pokoji.

„Ehm, na recepci nikdo není. Taky čekám,“ prohodím nápomocně.

„Aha, dobře. Fajn, tak počkám,“ tiše odpoví a otočí se ke mně. Zasune si vlasy za uši a přitáhne si kabát k tělu. Obličej má zarudlý od pláče, velké zelené oči plné smutku. Stojí s pažemi založenými na hrudi, mírně se mračí a upírá pohled do podlahy.

„Souhlasíte s tím?“ oslovím ji.

„Promiňte?“ zatváří se trochu zmateně.

„Souhlasíte s tím?“ zeptám se znovu a ukážu hlavou na dřevořezbu nad krbem. Zvedne hlavu, aby se podívala, o čem to mluvím. Je to velká, umně zpracovaná dřevořezba z tmavého dřeva. Zlatými písmeny na ní stojí:

Svůj osud potkáš na cestě, kterou sis vybral proto, aby ses mu vyhnul.

Tváří jí kmitne náznak úsměvu.

„Ne,“ odpoví. „Vy ano?“

„Jistěže ano. Vy nevěříte v osud?“

„Moc ne. Teda dřív jsem asi věřila, ještě jako dítě. Ale teď už ne.“

„To zní depresivně.“

„Ano, obávám se, že jsem asi od přírody cynik,“ přizná a pokrčí rameny.

„Vy nevěříte, že se věci dějí z nějakého důvodu? Věříte spíš na náhody?“ vyptávám se dál.

Chvíli si nápis prohlíží a vůbec netuší, jak zamyšleně se přitom tváří. Ticho ruší jen praskání dřeva a jiskřiček vyskakujících z ohně.

„Abych byla upřímná, nevěřím vlastně na nic,“ shrne nakonec. „Ale tohle je krásné.“

Usměju se a otočím se k dřevořezbě. „Myslíte? Co se vám na ní líbí?“

„Jak je propracovaná. Řezy tady v té spodní části jsou tak precizní a jemné,“ ukazuje na dřevořezbu, „a tenhle kousek, tady… Růže nebo květy; jak se tohle vůbec dá vyřezat? Je to úžasné.“

„To rozhodně je,“ souhlasím. „Mně se na ní líbí hlavně její asymetričnost. Předpokládám, že vznikla z nějakého náhlého popudu během práce. Jako protiklad ke vší té preciznosti a vyumělkovanosti.“

„Máte pravdu!“ nadšeně se usměje. „Podívejte se na tuhle část uprostřed. Připomíná mi nějaký keltský motiv, uzel, nebo něco podobného.“

„Jistě!“ Prohlížím si propletené linie vyřezané do dřeva, které se kolem dřevořezby vinou jako réva a střetávají se na vrcholku, kde vytvářejí krásný spletitý vzor. „To je uzel pravé lásky. V umění symbolizuje lásku, náklonnost a přátelství.“

Tomu, co jsem řekl, souhlasně přikyvuje, ale je vidět, že se jen snaží být zdvořilá.

„Ne, vás to nepřesvědčilo, viďte? Zůstáváte dál nevěřící?“ Mrknu na ni.

„Jo!“ usměje se a otočí se zpět k recepci.

„Spěcháte, abyste se odhlásila?“ vyzvídám.

„Ano. Teda vlastně ne. Něco takového. Nemám signál a potřebuju někomu zavolat, aby mě vyzvedl.“

„Aha, tady signál nenajdete. Je to úplná noční můra,“ vysvětlím jí. „V celém sídle je jenom jedno jediné místo, kde se dá chytit signál. Jestli chcete, ukážu vám ho.“

„To by bylo skvělé! Děkuju,“ pronese vděčně.

Vyvedu ji na venkovní schodiště.

„Mockrát vám děkuju,“ opakuje. „Nezdržuju vás? Chcete se odhlásit, nebo jste právě přijel?“

„Právě jsem přijel, mám za sebou dlouhou cestu z Manchesteru.“

„Snažila jsem se zařadit váš přízvuk. Tipovala jsem Leeds, ale já se v dialektech vůbec nevyznám.“

„Leeds?“ vybafnu uraženě. „Že já vám nabízel pomoc!“

Směje se, ještě když dojdeme na terasu. Ta je celá osvětlená září z oken pokojů, pravidelně rozmístěných v průčelí domu. Dovedu ji k obrovské fontáně, která stojí pod nimi. Je bohatě zdobená, jednotlivými patry se jako hadi vinou kamenné listy a růže. Na jejím vrcholku ztuhla v čase tančící žena, která drží v ruce cosi jako flétnu. Šaty se jí vzdouvají, paže má divoce rozhozené.

„Páni! To je nádhera,“ obdivně pronese s pohledem upřeným na fontánu. „Vsadila bych se, že když je puštěná voda, musí to být velkolepý zážitek.“

„Tak tohle je váš hotspot. Zkuste to.“

Sáhne do kapsy kabátu a vyndá telefon. Když ho zapne, osvítí jí jeho bílá obrazovka tvář.

„Máte pravdu! Mám jednu čárku signálu!“ zajásá a hned někoho vyhledá v kontaktech a přiloží si telefon k uchu.

Mám pocit, že ruším, tak se pomalu otočím a zamířím k recepci.

„Typické!“ zvolá, tak se k ní otočím zpět. „Celé to podstoupím jen proto, abych skončila v hlasové schránce. Zkusím to za pár minut znova.“

„Chcete společnost?“ nabídnu se. „Mám pocit, že bych měl tuhle misi dotáhnout do konce.“

„Pokud chcete…,“ odpoví a usedne na okraj fontány s tváří natočenou do tmy směrem k vrchovině. Sednu si vedle ní.

„Takže jste přijela, nebo odjíždíte?“

„Dobrá otázka,“ tiše se zasměje. „Nemám ponětí,“ přizná potom, rukama si prohrábne vlasy a pak si je spojené složí do klína. „Přijela jsem teprve před pár hodinami, ale možná ještě dnes odjedu.“

„Aha… A jste tady sama?“

„Ano. Tedy ne. Měla bych být se skupinou. Na uměleckém kurzu. Ale mám pocit, že to nezvládnu,“ odpoví tiše a podívá se znovu na telefon.

„Pročpak?“

Zmlkne, upřeně pozoruje kamennou dlažbu, a než odpoví, ťuká špičkami svých bot o sebe.

„Mám za sebou těžké období. Před šesti měsíci jsem se několikrát zhroutila a teď se z toho snažím dostat.“

„Aha, jasně. To mě mrzí.“

Vrhne mým směrem zdvořilý úsměv. Ten druh úsměvu, který říká „je mi jasné, že na tohle se stejně nedá nic říct“.

„A co vám chybí?“

„Jak to myslíte?“ zamračí se.

„Víte, když se lidem hroutí život, obvykle něco potřebují nebo touží po něčem, co nemají. Takže co chybí vám?“

Civí před sebe do tmy a přemýšlí nad odpovědí. Tvář má osvětlenou září z domu.

„Upřímně, vůbec netuším,“ odpoví nakonec a potřese hlavou. „Ve skutečnosti si myslím, že mám všechno, co chci – rodinu, která mě podporuje, výbornou práci, příští rok se budu vdávat…“

„Podle mého je rozdíl mezi tím, co potřebujeme a co chceme, a je jen na nás najít to pravé.“

„Možná jsem jen rozmazlený spratek a měla bych být víc vděčná za to, co mám,“ namítne dost zprudka.

„Ne, ne,“ opáčím. „Předpokládám, že za tím bude něco jiného, jen vám to ještě nedošlo. Ale dojde. Určitě.“

„Možná,“ pronese zdráhavě, ale najednou se zasměje a zasune si ruce do kapes kabátu, aby se zahřála.

„Čemu se smějete?“ usměju se.

„Připomněl jste mi někoho, kdo by řekl něco podobného, to je celé.“

Škádlivě přimhouřím oči, což ji rozesměje ještě víc, a změním téma.

„A jak vás napadlo přihlásit se na umělecký kurz?“

„Umění – teda hlavně fotografování – bývalo před léty můj velký koníček, proto mě sem přihlásila rodina. Mysleli si, že by mi to mohlo pomoct, abych zase našla samu sebe.“

„Podle mého nemůžete nic zkazit, když kurz zkusíte. Zdá se mi, že by vám to mohlo jít k duhu. Umění může mít velmi uklidňující dopad na duši.“

„Myslíte?“ nakloní hlavu ke straně a v jejím hlase zazní překvapení. „Netipovala bych vás na velkého fanouška umění. Lidi od fochu bývají hodně okázalí, ale vy působíte spíš...“

„Spíš jak?“

Přejede mě pohledem odshora dolů. Dostanu strach, že vypadám zpustle: pár dní jsem se neholil, a protože jsem tmavovlasý, už mi narostlo něco mezi strništěm a plnovousem.

„Normálně…,“ usoudí nakonec.

Zasměju se. „No, já bych vás taky neodhadl na ‚zhroucenou‘, jak jste řekla. Vzhled asi dokáže dost klamat, co myslíte?“

„Asi ano,“ souhlasí s úsměvem. „A proč jste tady vy?“

„Přijel jsem s několika kamarády na víkend,“ odpovím. „Poslyšte, a co kdybyste se na to zkusila vyspat a rozhodla se až ráno?“

V tu chvíli jí začne zvonit mobil. Vytáhne ho z kapsy, podívá se na obrazovku a pak rychle na mě.

„Raději to vezměte. Rád jsem vás poznal – mimochodem jsem Jamie,“ dodám spěšně, než zamířím zpátky do domu.

„Stephanie,“ odpoví s úsměvem a vezme hovor.

Všude jsou malířské stojany, tužky, uhly a akrylové barvy. V místnosti stojí několik ohřívačů, zřejmě proto, aby neumrzla modelka. Teplý vzduch hučí a proudí kolem nás.

„Zdravím vás. Mé jméno je Jamie Dobson a vedu zde dílnu výtvarného umění…“

Všichni účastníci usazení za svými stojany si mě prohlížejí. Nemůžou se dočkat, až začneme. Ohromeně pokyvují, když jim prozradím, že mi je dvacet osm a mám červený diplom z Central Saint Martins, vyhrál jsem konkurzy na stáže u proslulých umělců a vystavoval v několika oblastních galeriích. Vtom si jí všimnu, sedí vzadu v místnosti a usmívá se na mě.

„Takže jste se rozhodla, že zůstanete?“ zeptám se jí, když dokončím své představování.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1 - pátek 13. října 2006 - Stephanie

Kapitola 2 - Jamie