František Niedl

Já, rytíř

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2020

© foto na obálce Nejron Photo 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9349-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9350-6 (mobi)

1

K Vřesovu se blížilo pět jezdců. Jejich počet nebyl takový, že by se obyvatelé hradu ani předhradí museli bát bezprostředního ohrožení, nicméně bdělý strážný, hlídkující na věži nad bránou, zadul dvakrát mocně do volského rohu. Byla to přece jen jeho práce a povinnost. To, zdali přijíždějící představují nějaké nebezpečí, či ne, je už na posouzení jiných. Obě brány, jak hradní, tak ta uzavírající předhradí, byly otevřené. Všichni měli plné ruce práce, pan Beneš nenechal nikoho zahálet. Koňáci cvičili koně, čeleď sušila a svážela otavy, byly slyšet pily a údery seker, jelikož bylo třeba udělat zásoby dřeva na zimu, protože ta na Šumavě přicházela někdy opravdu brzy.

Jezdci vjeli do předhradí a několik čeledínů za nimi přirazilo vrata, měli to tak naučené. Takový postup platil pouze v případě, že jezdců nebylo víc než půl tuctu. Pokud by jich bylo víc, nebyli by vpuštěni ani do předhradí. S těmito by si ale snadno poradili. Pan Beneš trval na tom, aby všichni, kdo jsou schopni vládnout zbraní, byť by se jednalo o pouhého čeledína, byli připraveni se jí co nejdříve chopit a použít ji. Pak už jen stačilo, aby se na hradbách rozestavilo pár lučištníků, a celá záležitost by byla brzy vyřízena.

Tentokrát toho nebylo třeba. Muži byli v rožmberských barvách. A lidé také poznali Štěpána, jednoho z nižších velitelů, který sloužíval pod panem Benešem, když ten byl ještě v Rožmberkových službách, ale i později, když si Beneše Rožmberk najímal nebo když si musel splnit svoji manskou povinnost. A tak se už hlavní hradní brána nezavřela. Muži vjeli na nádvoří, sesedli z koní, ale odstrojit je Štěpán nenechal. Přikázal je jen napojit odstátou vodou, až vychladnou.

Z paláce vyšel hradní pán. Šlachovitý, mladý, zhruba dvacet čtyři jar.

„Tak copak je to tentokrát, Štěpáne?“ pronesl poněkud kysele. „Nikam nejedu. Aspoň ne dřív, než dostaneme seno pod střechu. Víš, jaká byla loni neúroda, a my ho museli vozit až z Bavor. Jinak bychom byli nuceni vybít půlku stáda.“

„To bylo určitě drahé,“ rýpl si Štěpán.

„To máš pravdu – stálo to pár životů mých lidí.“

„Ne, tentokrát se můžeš věnovat sušení sena a ostatním polním pracím,“ řekl Štěpán smutně. „Přijel jsem pro paní Gabrielu, pokud jí ovšem dovolíš odjet.“

„Něco se stalo?“ zvážněl Beneš.

„Ještě ne, ale asi brzy stane.“

„No tak to už konečně vysyp!“ obořil se Beneš na Štěpána.

„Jedná se o paní Violu. Nejspíš se nedožije konce měsíce. Ale spíš to budou jen dny, které jí zbývají.“

„To si tedy s panem Petrem toho štěstí moc neužili,“ přemítal Beneš nahlas. Vybavil si cestu na jaře loňského roku do Olomouce. Cestu, na které musel několikrát odrážet nepřátele a na kterou ho vyslal Petr z Rožmberka, aby mu přivedl jeho nevěstu Violu Těšínskou, vdovu po králi Václavu III., který byl shodou okolností v Olomouci také zavražděn. V době svatby bylo oběma patnáct let. Jejich manželství trvalo pouhých deset měsíců, a tak se v šestnácti letech stala Viola vdovou. Její lakotný bratr Kazimír Těšínský ji pak zavřel do jednoho bezvýznamného slezského kláštera, kde strávila deset let. A chvíle štěstí po boku Petra z Rožmberka byly až příliš krátké – trvaly jen o málo víc než jeden rok. To byl život urozené a krásné Violy Těšínské.

„Tak pojď, Štěpáne,“ vyzval Rožmberkova muže Beneš. „Moje paní nebude ráda, ale přežije to. Je silnější, než by se zdálo.“

Přivítala je v hodovní síni a hned se ptala, co nového na Krumlově. Vřesov ležel na odlehlém místě, kam se zprávy o dění mimo državu pana Beneše donesly jen sporadicky. A tak se nebylo co divit, že byla Gabriela zvědavá. Když vyslechla Štěpánovu zprávu, stiskla pevně zuby, aby na sobě nedala znát slabost. Lesknoucí se oči ji beztak prozradily. Otočila se k oknu a dívala se přes kopce, hustě porostlé lesy, tam někam ke Krumlovu, kde její někdejší paní nyní bojuje o život. Vlastně díky ní poznala Beneše a stala se jeho ženou. Violin bratr Kazimír si tehdy nakonec uvědomil, jak je sňatek jeho sestry s Rožmberkem výhodný a vypravil s ní malý doprovod. Spolu s Gabrielou jel tehdy i její bratr Zbygněv z Radomi a s ním i další dva drobní a chudí šlechtici Měšek z Maligoru a Bolek z Ostředka. Všichni zůstali ve službách rožmberského domu. I když Bolek je už také mrtvý.

Gabriela se obrátila na Beneše. „Pojedu na Krumlov,“ pronesla s určitou dávkou vzdoru. Ne že by očekávala ze strany svého muže nějaký odpor, ten vzdor patřil spíše smrti, která rdousila Violu, a proti které by Gabriela, pokud by to bylo vůbec možné, neváhala bojovat.

„Jistě,“ pronesl Beneš se samozřejmostí. Miloval svoji ženu, miloval na ní všechno. Od havraních vlasů přes její oči, které dokázaly uhranout, po krásnou postavu. A miloval především její povahu, která byla v mnohém nezkrotná, aby vzápětí projevila oddanost a lásku. „Pojedu s tebou,“ dodal se stejnou samozřejmostí.

„A co otavy?“ neodpustila si popíchnutí a na tváři se jí objevil lehký úsměv, který však záhy zmizel. „Ne, paní Viola poslala pro mne. To já s ní musím zvládnout ten boj. Tady by tvůj meč, Beneši, se kterým dokážeš vítězit nad svými nepřáteli, nebyl nic platný. To, co paní Violu sužuje, je mnohem mocnější nepřítel, nad kterým se vítězí jen ztěžka.“

„Já vím, jsi statečná holčička,“ Beneš přistoupil ke Gabriele a pevně ji objal, „také proto tě tak miluji.“

Bylo krásné babí léto a vše nasvědčovalo tomu, že nic z úrody toho roku nepřijde nazmar. Beneš nesvážel seno, to nechal na jiných, ale spolu s Gertem Flickem, Wenzelem, Pietrem Torinim a některými z koňáků a zbrojných, ve kterých byl nalezen talent posunout se někam dál, se věnoval výcviku koní. Ale nejen jich, i ostatních, jakož i sebe sama.

Brzy poznali, že nestačí spolehnout se jen na Pietra Toriniho, který k nim na Benešovu žádost přicestoval až z Lida u Benátek, kde se chovu koní a jejich mimořádnému výcviku k boji věnovali. Beneš si poprvé uvědomil cenu takového koně, když uviděl v boji Fratella, koně jeho švagra Wolframa Katzingera z Olšové. Vždyť ten ho také na Lidu koupil, když se vracel ze služby na johanitském Rhodu. Fratellovy kvality také nebyly zadarmo. Kůň stál čtyřnásobek obvyklé ceny. V porovnání s tím, že takový kůň dokáže svému jezdci mnohdy zachránit život, to však nebylo zase až tak mnoho.

Beneš brzy pochopil i to, že je nejdříve potřeba mít vycvičené lidi, kteří ze svěřených koní dokáží takové dovednosti vydobýt. Bylo by naivní si myslet, že by toto všechno dokázal sám Pietro Torini. A proto dřel spolu s ostatními. Byla to namáhavá, ale nádherná práce.

Bylo nutné připravit ještě letos několik koní k prodeji, aby koně přinášeli konečně i nějaký zisk. Zatím ho stáli bezpočet stříbrných a potu, ale nelitoval. Bude mu sice líto začít některé pomalu odprodávat, ale přes všechny peníze, které získal v Rožmberkově službě, jakož i válečnou kořist, zela jeho pokladnice stále prázdnotou. Koně nechoval z nějaké kratochvíle, nýbrž proto, aby v budoucnu Vřesov uživili.

Po vypálení původní dřevěné tvrze tlupou Hanse Křiváka, kdy přišla o život většina jeho osazenstva, nechal vše ladem a zůstal ve službě u Rožmberka. Až později, po jistých neshodách s panem Petrem, se rozhodl na Vřesov vrátit. A už od samého začátku věděl, že to bude něco víc než jen obyčejná dřevěná tvrz, spíš takový hrádek. Nakonec jeho záměr přerostl v hrad, k jehož stavbě získal dodatečné povolení od krále Jana. Jenže k Vřesovu nenáleželo dost pozemků a vesnic, které by hrad uživily. A řešením se ukázali být právě koně. Ale vše přišlo najednou a stavba hradu byla nákladná. Občas si musel pomoct výpady, aby získal na koně a zároveň stavbu hradu prostředky. Na jeho obhajobu však bylo dlužno dodat, že výpady se konaly výhradně proti nepřátelům, ať už jeho rodiny, Rožmberkovým nebo královým.

Takový bojový kůň musel umět především myslet. A bylo třeba, aby ho to někdo naučil. Musel také umět reagovat na impulzy, dávané mu tělem jezdce, protože ten zpravidla nesl v rukou štít a zbraně. V takovém případě mu pro ovládání uzdy chyběla třetí ruka. Proto se kůň učil i předvídání, protože čekat na pokyny svého pána by se mohlo stát oběma osudným. Kromě toho, že používal k útočení přední nohy, uměl kousat. Ale ani zadní nohy nezůstaly bez využití, když se k nim například blížil nepřítel zezadu. Při čelním střetu musel umět číst to, co nepřátelská dvojice udělá, a v poslední chvíli uskočit tak, aby byl jeho pán ve výhodnější bojové pozici. A bylo toho mnohem víc, co se takový kůň musel naučit. Takový výcvik se samozřejmě neobešel bez pádů a zranění jezdců. Ale i to se započítávalo do pozdější ceny koně.

„Beneši,“ proneslo asi šestileté dítě káravě. „Jsi celý špinavý a tvůj šat je uválený. Asi ti budu muset naplácat.“

Koňáci a zbrojní byli cháska nezvedená a ti, co dítě zaslechli, se rozřehtali téměř stejně, jako to dělávají koně.

„Na holou, na holou!“ přisadil si Wenzel.

„Ha, ha, ha,“ usměrnil ho Beneš. „Budu si to pamatovat, ty koňskej hřbete, až příště něco vyvedeš.“

„Ale nebij ho příliš,“ přimlouvalo se za koňáka dítě.

„Co tě sem přivádí, má vzácná paní?“ zeptal se Beneš dítěte a pokračoval tak v té frašce pro pobavení.

„Nejsem tvá paní, ta odcestovala na Krumlov. Já jsem přece Kateřina, ty hlupáčku.“

„Tak promiň. Víš, že už jsem starý a paměť mi tak neslouží.“

„Teta mě posílá, abys přišel na Olšovou na oběd.“

„Tvoje teta, moje teta?“ pitvořil se dál Beneš.

„Nech toho už. Dobře víš, koho myslím. Běta! Moje teta a tvoje sestra.“

„Tak dobře.“ Beneš se zvedl. Neměl chuť rozpitvávat před ostatními rodinné vztahy, i když stejně všichni věděli, jak to s nimi je. Kateřina byla ve skutečnosti jejich sestrou, i když z levého boku. Stalo se, že Matěj z Vřesova, Benešův otec a veskrze špatný člověk, lenoch a opilec, chytil v křovinách cestou z Krumlova dvanáctileté děvče a znásilnil je. Aby toho nebylo dost, rozhodl se, že ho navrch ještě zabije, ale pak nad sebou uviděl svého nejmladšího syna Čeňka, který byl zhruba stejně starý jako to děvče. Čeněk držel v rukou luk s nataženou tětivou a založeným šípem. Řekl otci, že jestli ji nenechá být, tak zabije on jeho. A starý Vřesovský, když se podíval do Čeňkových očí, mu uvěřil. Nakonec svému osudu stejně neušel.

To děvče se jmenovalo Orka a patřilo ke kmeni lidí žijících v močálech kolem Vltavy. Byli to polodivoši mluvící hatmatilkou, které mohl sotvakdo cizí rozumět, a řídili se vlastními zákony. Jednoho chladného rána našli obyvatelé Vřesova svého pána přibitého vně na vrata, s odříznutým pohlavím, které mu někdo nacpal do úst. Přestože po Matějovi nikdo, snad kromě jeho ženy Bohuny, netruchlil, bylo třeba podniknout odvetné kroky, protože byl napaden jeden z urozených, i když tento měl spíše blíž k hnoji než k urozenosti.

Za pomoci Rožmberka byla uspořádána kárná výprava, ale dopadla neslavně, dokonce při ní přišel o život rožmberský hejtman Zdislav Pikrš. Pak už to nechali být. Všichni měli spoustu jiné práce než se mstít za bezectného Matěje. Kromě toho jeho nejstarší syn Janek, kterému taková povinnost příslušela především, nebyl o nic lepší než jeho otec a už vůbec necítil potřebu nějaké pomsty. Kdyby aspoň skýtala pomsta nějakou naději kořisti, ale lidé z močálů byli chudí.

Později, když byl zabit i Janek, Vřesov zdědil Beneš a mezi ním a Gorbutem, náčelníkem lidí z močálů, došlo k jakémusi chladnému smíru. Beneš potřeboval při pronásledování tlupy Hanse Křiváka, která sužovala široké okolí, využívat průchodů přes močály a vůbec by se mu nehodilo, aby byli těmi divochy obtěžováni ze zálohy.

Jednoho dne oznámil Gorbut Benešovi, že Orka zemřela, a pokud si Kateřinu – tehdy se tak nejmenovala, vlastně se nejmenovala nijak – nevezme, ženy z kmene ji hodí do močálu, protože ji nepovažují za svou, když z poloviny patří k Vřesovským. A tak na ten návrh Beneš kývl. Kateřina byla zanedbaná, samý bolák, vychrtlá, mluvit neuměla, jen vydávala zvířecí zvuky. Nakonec na Vřesově stejně nezůstala, Vřesov byl stavbou a neměl by se o ni ani kdo starat. A tak se jí ujali na Olšové a z Kateřiny se pomalu začal stávat člověk.

Olšová ležela na dohled od Vřesova. Byla částečně zděná, s nízkou hradební zdí, spojující ta stavení, která k sobě nepřiléhala. Dříve byla tou lepší z obou tvrzí, protože Vřesov byl jen změtí ztrouchnivělých srubů. Novému hradu se už Olšová samozřejmě nemohla rovnat, ale její obyvatelé nežárlili. Nebýt Beneše a jeho nového obydlí v sousedství, nejspíš by už nestála ani Olšová. Lothar, její pán, byl neduživý muž s hrbem, chodící o holi, který nebyl nikdy vojákem. Byl mladším bratrem Wolframa Katzingera, ale vypadal, jako by byl o mnoho let starší.

Benešova sestra Běta byla za něj provdána proti své vůli, ale postupem času si k sobě oba našli cestu a zdálo se, že jsou šťastní. Narodily se jim děti a na Olšové žili život s běžnými starostmi jako mnozí jiní, pokud jejich klid nevyvrátil někdo zvenčí.

„Bůh s vámi,“ pozdravil Beneš, když vešel do jejich obytné jizby.

„I s tebou,“ odpověděli.

„A pojď si sednout,“ vyzvala ho Běta, „ať nám nevystydne. Už jsem si myslela, že tě nemůže Kateřina najít, že zase rajtuješ bůhvíkde.“

„Rajtoval, ale na Vřesově. Vždyť mi Kateřina vyčinila, že jsem zase špinavý.“

„Přece jsem ti říkala, Kateřino, že máš být opatrná, když se potkáš s cizími lidmi,“ pokárala ji mladá žena, nedávno ještě dívka. Její pohled byl takový, že bloudil prostorem, aniž by snesl přímý pohled na jiného člověka, vyjma Kateřiny.

„Pořád si myslíš, že jsem cizí, Jano?“ oslovil mladou ženu Beneš. „Nepamatuješ se, jak jsme si spolu hrávali?“ Tentokrát se k němu podívala, její pohled však nepatřil jemu, jako by se skrze něj dívala na něco, co ostatní neviděli. „Neznám tě, pane,“ odpověděla. „A ten, s kým jsem si hrávala, je mrtvý. Jako všichni ostatní z Vřesova.“

Beneš pokrčil rameny a po krátké modlitbě se pustil s ostatními do jídla.

Jana byla jeho nejmladší sestrou a jako jedna z mála přežila napadení Vřesova tlupou Hanse Křiváka. Napadení, které kromě jiných nepřežil Benešův starší bratr Janek, matka, sestra Anna… Jankovu ženu Hilgret, původem z Olšové, Křivák odvlekl. Když zpod trosek vyhrabali Janu, byla živá na těle, ale mrtvá na duchu. Vše, co musela vidět a zažít včetně znásilnění, bylo na mysl mladičké dívky příliš. A tak se uzavřela vnějšímu světu a vytvořila si vlastní. Nejdříve bylo těžké se k ní vůbec přiblížit, ale když na Olšovou přivedli Kateřinu, přeci jenom se trochu její mysl projasnila a od té doby žila v představě, že Kateřina je její dítě a pečovala o ní až s opičí láskou.

„Máš nějaké nové zprávy z Krumlova, Beneši?“ zeptal se Lothar.

Beneš zvedl hlavu. „Žádné zprávy, dobré zprávy,“ odpověděl nevesele.

Jeho slova se vzápětí potvrdila, když se otevřely dveře a do jizby vstoupil muž se znakem pětilisté růže na kabátci. „Pane Beneši,“ spustil bez úvodu, „tvoje paní ti vzkazuje, že se máš dostavit na Krumlov.“

„Mám se tě ptát na důvod?“

„Nemusíš, pane. Naše paní…,“ poslovi se zadrhl hlas, „dobrotivá paní Viola skonala.“

Všichni se pokřižovali a Beneš vstal. „Měl jsem ji rád,“ řekl zastřeným hlasem. „Bude mi chybět. A především mojí paní, Gabriele.“

2

„Jen se podívej, biskupe, takhle teď žije česká královna!“ pronesla rozhořčeně Eliška Přemyslovna k příchozímu biskupovi pražskému, Janovi z Dražic. „To je teď místo pro královský dvůr. Tenhle bezvýznamný hrad na pomezí království, kam jsem se musela uchýlit, abych uchránila svůj život, a především životy svých dětí.“

„Loket není bezvýznamný hrad a nikdy nebyl. Již dlouho pro království plní ochrannou funkci.“

„Ale doposud tomu bylo tak, že bránil proti nepřátelům zvenčí. Teď tomu tak není. Musela sem uprchnout královna, aby se chránila proti odbojníkům uvnitř země. Protože se necítila v Praze v bezpečí.“ Královna přistoupila k oknu a podívala se ven. Loket byl opravdu pevným hradem stojícím na skalnatém ostrohu obtékaném ze tří stran řekou Ohří. Postaven byl na významné cestě k Chebu a dál k německým zemím Říše římské.

„Ale nemuselo tomu tak být.“

„Vyčítáš mi snad něco?!“ Královnin hlas byl plný rozhořčení.

„Nevyčítám, Milosti. Jen bych ti chtěl připomenout, že ne všechny rady jsou pro tebe vždy dobré.“

„Myslíš tím snad pana Viléma Zajíce z Valdeka? Je jedním z mála, kdo při mně za všech okolností pevně stál.“

„Nezištně?“

„Co tím chceš říct? Že si bere z královského? Má nemalé výdaje. A koneckonců všichni si berou bez našeho souhlasu – především naši nepřátelé. Tenhle aspoň stojí při nás.“

„Zajisté, Milosti,“ odpověděl biskup odevzdaně. Celou dobu, co byla Eliška spolu s Janem Lucemburským na trůně, se snažil vést ji ke smíru s českou šlechtou. Ale ona byla zatvrzelá, tak jako ostatně většina Přemyslovců, což vedlo v konečném důsledku k jejich zkáze.

„Vlastně o tom, jaká je situace v království, svědčí i tvoje neúspěšná snažení v Praze, kam jsi svolal sněm, biskupe Jene.“

„A na který se dostavili všichni význační čeští a moravští páni,“ řekl Jan IV. z Dražic už poněkud podrážděně.

„A co z toho sněmu vzešlo?“

„Vyjednávání nebylo lehké.“

„A také jak jinak – v Čechách,“ odsekla Eliška s despektem.

„Nicméně snaha dohodnout se byla na obou stranách a vyústila v dohodu, která je sepsaná v listině ležící před tebou. Stačí jen tvůj souhlas, Milosti, a vzájemné nepřátelství bude ukončeno a ty se budeš moci bez obav vrátit do Prahy.“

„Ale za jakou cenu? Za cenu úplné degradace královské moci. My máme zaplatit za všechny údajné škody, které byly stoupencům Jindřicha z Lipé způsobeny. Král má platit za škody vzbouřencům, kteří se královské moci postavili. Uvědomuješ si, co na mně vlastně chceš? Máme se snad stát lokaji svých poddaných? To dřív potečou řeky proti proudu. A i kdybychom chtěli zaplatit, což nehodláme, královská pokladna je prázdná. Co bych asi tak řekla svému manželovi, až se uvolní od svých říšských a lucemburských povinností a vrátí se do Čech? Že jsem mezitím rozdala královský majetek?“

„Je možné ještě jednat, Milosti,“ nehodlal se vzdát biskup. „Aspoň nějaký malý ústupek na uhašení jejich ješitnosti. Některým vznikly opravdu velké škody.“

„Ne větší než nám.“ Eliška vzala ten list s odporem znovu do ruky. „Dokonce nás ta dohoda zavazuje k ostrému pokárání některých, kteří si počínali zvlášť zběsile. Koho tím měli na mysli?“

„Tak všeobecně, Milosti,“ odpověděl biskup vyhýbavě.

„Ale zvlášť?“

„Ty víš, Milosti. Zvlášť měli na mysli Wolframa Katzingera z Olšové a Lahnecku, toho času sezením na Ojvíně.“

„Ano,“ královna listinu odhodila. „Protože se ho bojí. Již vícekrát dokázal, že se s nimi dá nejen bojovat, ale také nad nimi vítězit. Jen kdybychom takových měli ještě pár, dokázali bychom ty nekonečné boje v Čechách ukončit. A já mám kárat, dokonce snad trestat nejoddanějšího králova služebníka? Jsou blázni? Nebo si snad myslí, že jsem blázen já?“

„Musíš uznat, Milosti, že jeho některé metody jsou, přesto, co se v království děje, poněkud…“

„Tvrdé? Tvrdé to bylo především pro toho, kterého nechal narazit na kůl. Jakže se to jmenoval?“

„Tobiáš z Větrova. Byl stavu urozeného a…“

„Ale jeho předešlé chování nemělo s urozeností nic společného. Dovolil nepřátelům za Wolframovy nepřítomnosti vtrhnout do hradu, pomohl jim pobít jeho posádku, znásilnil mu ženu, kterou měl chránit, a unesl dceru. Tobě to snad, Excelence, připadá málo? Škoda, že jsem u toho napichování nebyla – s chutí bych se podívala.“

„Takže dohoda padá, Milosti?“ vrátil se biskup k tématu. „Zvaž to ještě. Zástupci pánů stojících na naší straně čekají v hlavním sále na tvoje rozhodnutí, aby se s ním mohli vrátit do Prahy, kde by mohla být dohoda stvrzena ostatními, a v zemi by mohl konečně zavládnout alespoň na čas mír, který by nám umožnil vydechnout si a poskytl prostor k tomu, aby se nám diplomatickými kroky podařilo získat výhodu. Vždyť i na bojišti tomu tak je. Útok, ústup, přeskupení…“

„Ne, v takovéto podobě dohodu nepodepíšu.“

„A v jaké ano? Co navrhuješ?“

„Odbojníci složí k mým rukám králi novou přísahu. A v žádném případě nehodláme nikomu platit jakékoliv kompenzace za jejich domnělé škody. Na oplátku, jako projev dobré vůle, nebudeme požadovat uhrazení škod, které vznikly nám. Zároveň budeme požadovat vrácení všech královských majetků, které byly uloupeny nám.“

„To nikdy nepodepíší, ani tvoji stoupenci, protože kořistili všichni.“

„Pak tedy žádná dohoda nebude,“ odpověděla královna pevně a biskup Jan pochopil, že je to její poslední slovo. „Pošlu králi žádost, aby se vrátil do Čech. A se silnou vojenskou pomocí. Tam, kde končí vyjednávání, dostanou slovo meče. Je potřeba, aby se konečně rozhodlo.“

„Uvědomuješ si, Milosti, že to může znamenat zkázu království?“

„A jakého? Království Jindřicha z Lipé? Zavolej pány, biskupe Jene.“

„Ještě než tak učiním, Milosti, požádal mě pán z Rožmberka, aby s tebou mohl promluvit v soukromí.“

„Když žádá…,“ pronesla královna s očekáváním.

„Milosti,“ poklekl Rožmberk před královnou na jedno koleno.

„Vstaň, pane Petře. Co tak naléhavého tě přimělo k osobní audienci?“

„Musím tě opustit, Milosti.“

„Navždy?“ neodpustila si Eliška rýpnutí. I když dobře věděla, že u Rožmberka to nikdy navždy nebude. Protože i když neustále opouštěl, vždy se zase vracel.

„To jistě ne, Milosti. Ale musím spěšně na Krumlov. Ani do Prahy se nebudu vracet.“

„A co tak vážného se přihodilo, že tě to dokáže vzdálit od mocenských bitev, možná posledních?“

„Moje žena… Viola…“ Rožmberkovi se zadrhl hlas.

„Je nemocná.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2