Jennifer Cody Epstein

Říše divů

Originální název: Wunderland

Vydáno u Crown Publishers, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2019 by Jennifer Cody Epstein

Translation © Silvie Mitlenerová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9337-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9338-4 (mobi)

Pro Joan a Toma,

kteří mě soustavně s láskou zásobovali pery,

papírem a literární chválou

„Ale já nechci mezi potrhlíky,“ bránila se Alenka.

„Málo platné,“ řekla kočka, „tady jsme všichni potrhlí. Já jsem potrhlá, ty jsi taky potrhlá.“

„Jak to víš, že jsem potrhlá?“ zeptala se Alenka.

„To je jisté, jinak bys sem nechodila.“

Lewis Carroll (Alenka v kraji divů)

1. Ava

1989

Sedí v moři zmuchlaných dek a prostěradel, mezi bílými kopečky výplně do balíků a stránkami dopisů, věkem zkroucenými, které vyrvala z obálek se stoupající horečnatostí. Postel je pevná: stejné těžké dubové čelo, stejná flekatá proleželá matrace, na níž spala, kojila, četla a skicovala více než desetiletí, jediné místo, kde si dokáže opravdu odpočinout. A přesto v tuto chvíli jaksi zároveň klouže dolů a propadá se přímo do ní, je zároveň neukotvená a padá ke dnu jako kámen.

Ava Fischerová si posune čtecí brýle na čelo a přitáhne si kolena k hrudi. Obličej má napjatý a horký od slz, které prolila, osušila a znovu prolila. Poslední dopis hodí na postel. Zkoumá sluncem prozářené území sloužící jako malířský ateliér i hlavní ložnice a udivuje ji, že to tam vypadá přesně jako před hodinou a kousek, i když celý její svět se za tu stejnou dobu úplně proměnil, bez okolků se obrátil vzhůru nohama. A přesto ta ilustrace, na které pracovala, stále leží na jejím skicovacím stole, v jednom rohu ukotvená talířkem s nedotčeným toastem s marmeládou a ve druhém rohu hrnkem se studeným kafem a nápisem Vypij mě. Pár kousků výplně, které unikly jejímu počátečnímu šílenství při rozbalování krabice, se stále neuspořádaně povaluje po chlupatém koberci jako vzduchem nafouknuté hvězdy v excentrických pórovitých souhvězdích na ošoupaném šedohnědém nebi.

Ale až postel přináší kompletní důkazy o Avině citové zkáze. Postel, s pomačkaným povlečením a nesladěnými polštářky, zaprášenou látkovou obrubou a moly prožraným přehozem, se zatuchlým odérem cigaret, který se tam jaksi drží i celé čtyři roky poté, co přestala kouřit. Postel, s nyní prázdnou krabicí označenou Luftpost, již předtím převzala její dcera a přinesla ji Avě s mírnou zvědavostí (Je to z Brém. Není to tam, cos vyrůstala?)

Postel, na které pak Ava čekala zdánlivě celé hodiny s krabicí na klíně, než Sophie odejde za kamarádkami. Když konečně zaslechla umělé podrážky dceřiných placatých bot, jak pleskají přes čtvery schody cestou na Druhou avenue, upustila balík a přesunula se k oknu, odkud pozorovala svou třináctiletou ratolest, jak se vzdaluje, ruce v kapsách kostkované pánské vesty, sluchátka walkmanu stříbřitě pableskující na slunci.

Postel, kde si přečetla právníkův úsečně formální vzkaz spíše se skličujícím pocitem přijetí než v šoku:

Sehr geehrte Frau Fischer,

jakožto právník vaší matky a stanovený správce její pozůstalosti Vás s lítostí informuji, že Vaše matka – Ilse Maria von Fischerová – nás po dlouhém boji s rakovinou dělohy navždy opustila 12. dubna t. r.

V souladu s jejím přáním Vám předávám plně k dispozici její ostatky a prosím, abyste potvrdila doručení faxem nebo telefonem na číslo uvedené v hlavičce toho dopisu. Po obdržení Vašeho potvrzení Vám budeme moci vydat zbytek dědictví, přibližně 71 000 marek. Pokud nepotvrdíte přijetí osobně, dostal jsem pokyny, abych tento obnos daroval sdružení Modrá karta, charitativní organizaci, již vybrala Vaše matka.

Přikládám také několik dopisů – Vaše matka mě požádala, abych Vám je přeposlal, a i v jejich případě Vás žádám o potvrzení přijetí.

Upřímnou soustrast a vše dobré,

Bernard Frankel, LLP

Ava se ztuhle opírá o čelo postele a znovu se přinutí pospojovat ty zdánlivě nespojitelné nitky: mezi představou ostatků a tou krabičkou jako na obědy do práce, kterou před hodinou vylovila zpod polystyrenových kousků. Mezi Mama – tou nevyhnutelně tíživou a bolestivou myšlenkou – a hrubým prachem, který na Avu vykoukl, když odloupla víko dózy. Nevoněl jako Ilse, tou znepokojivě povědomou směsí mýdla na obličej, kolínské číslo 4711 a slabého závanu potu. Rozhodně nevypadal jako ona: v Avině mysli byla její matka na věky svalnatá a bledá, se zlatými vlasy a stříbrnýma očima. Především neuvěřitelně náročná.

A přece jen, zírajíc do popelavých hloubek, zahlédla pravdivost právníkova ujištění: toto bylo nyní poměrně doslova všechno, co zbylo z Ilse von Fischerové, vyhýbavého, ledově chladného rodiče, jenž Avu fyzicky opustil během války a citově těsně po ní, jenž ji opustil právě v tomto bytě před dvanácti lety, zatímco Sophie křičela v kolébce. A ačkoliv Avu sklíčilo uvědomění, že ta žena už nechodí a nedýchá, nakonec ji to tak úplně nešokovalo: pro Avu přestala Ilse se vší účinností existovat v okamžiku, kdy toho horkého léta v roce 1977 vyšla ze dveří. Ano, po několik let se občas odehrál meziměstský telefonní hovor, který Ava uťala hned poté, co zaslechla Ilsino stručné Hallo. Přicházel přerušovaný proud pohlednic, dopisů a občas i malých balíčků, jež Ava všechny vracela do Brém neotevřené. Ale když Sophie dorostla do věku, kdy zvládla zvednout telefon a přečíst si zpáteční adresy na obálkách, Ava jim změnila číslo a přes Western Union poslala telegram s ultimátem:

KONTAKTIERE UNS NICHT (HALT) DU BIST JETZT TOT (HALT)

NEKONTAKTUJ NÁS (STOP) PRO NÁS JSI MRTVÁ (STOP)

Ne, nebyly to až tak moc Ilsiny fyzické ostatky, co ji uvrhlo do tohoto šoku a způsobilo jí závrať. Byla to ona slova, která po sobě zanechala: podrobné, pečlivé výpisky zalepené do více než tuctu obálek. Přikládám také několik dopisů – Vaše matka mě požádala, abych Vám je přeposlal, napsal ten právník, téměř jako poznámku na okraj. Mohl vědět, co všechno obsahují – zdrcující pravdy a truchlivá přiznání? I když jisté bylo, že některé jen potvrdily Avina dlouho promýšlená podezření. Vlastně jsem ti začala psát, prozrazoval jeden, ze starého vězení v Heidelbergu, kde Američané doufali, že mě denacifikují.

Entnazifizieren! Nad tím nepovědomým a lehce absurdním slovesem až zamrkala (jako by se morální hniloba dala vyříznout jako zanícené slepé střevo!). Ale to zachvění způsobila spíš satisfakce než překvapení. Zapojili se všichni, řekla by Ilse s pokrčením ramen, ale Ava vždycky vnímala, že na tuto konkrétní odbočku vrhá stín nějaký temnější příběh.

Ava odhodí právníkův vzkaz stranou a znovu se ponoří do epistolárního dědictví. Dopisy, zežloutlé věkem a různě tlusté, se povalují rozházené po přehozu. Žádný z nich zřejmě nebyl odeslán, všechny byly ale adresovány téže ženě:

Renate Bauerová

Eldridge Street 163

New York, New York 10002

USA

S tím jménem se Ava setkala poprvé: Renate Bauerová. Je ale zřejmé, že Ilse té ženě psala obsesivně: všechny dopisy jsou napsané jejím staromódním, lehce gotickým rukopisem. A zpáteční adresa je poměrně s jistotou řadovka ve Schwachhausenu, o níž se Avě stále zdává do udivujících podrobností: citronová žluť, jíž matka vymalovala Avin dětský pokoj. Zelený popraskaný hrnek, kam si ukládaly kartáčky na zuby. Tmavá okrouhlá skvrna na dřevěném stole v Ilsině ložnici, památka na nějakou vybryndanou kávu, vodu nebo víno.

Nejbližší dopis je datován do srpna 1976. Ava se pro něj natáhne, uhladí dva tenké listy papíru na pomuchlaném lnu svých pyžamových kalhot a zachytí závan plísně a kuliček proti molům, vyšeptalý odér vanilky. Stejně jako ostatní, i tenhle je napsán neformálně, s tykáním, a neobsahuje velká písmena, jak by to matka psala blízké kamarádce:

Moje nejmilejší Reni!

Včera v noci se mi zdál sen. Začínal v den, kdy jsme se poprvé potkaly na střední škole, když jsi – jako vždycky pozdě – do mě narazila po cestě do třídy a rozsypaly se ti ty knížky, co jsi nesla. Je zvláštní, kolik věcí z let méně dávných mám v mlze. A přesto si pamatuju malé podrobnosti z našeho prvního setkání, a to velmi jasně: zlatohnědou barvu tvých očí. Červenou mašli ve vlasech. Odřenou knihu, kterou jsem ti podala zpátky s poznámkou, že z nějakého důvodu jsem četla jen druhý díl, ale moc se mi líbil.

Pak jsem se nějak přenesla v čase – o hodně dál, a šla jsem po třídě Unter den Linden, kolem trafik a stanice U-Bahnu, cestou, kudy jsme vždycky chodily k vám, když skončilo vyučování. Měla jsem tu knihu a věděla jsem, že vrátit ji (ne tobě, ale Franzovi, kupodivu) je maximálně, až drtivě důležité. Ulice byla čistá, šedá a tak přelidněná, že jsem se sotva mohla nadechnout. Ale zároveň tam panovalo naprosté ticho. Cítila jsem, že si připadám velmi osamělá a velmi nervózní, že nesplním úkol.

Pak jsem vás uviděla jen pár metrů před sebou, jak spěcháte opačným směrem. Měla jsi na sobě ten zelený kabát a malý černý klobouček a Franz měl na hlavě jednu tu tvídovou bekovku, jak mívával v oblibě. Cítila jsem tak obrovskou radost a úlevu! Snažila jsem se vás dohnat, ale dav se tlačil, tlačil se proti mně a zatlačoval mě zpátky. Pokusila jsem se na vás zavolat, ale i když se zdálo, že jste dost blízko, neslyšeli jste mě. Oba jste prostě kráčeli dál. A nakonec jste zmizeli.

Probudila jsem se v slzách, ale taky podivně rezignovaná. O snech toho moc nevím – určitě ne tolik, jako věděla tvoje matka (stále si pamatuju, jak jsme s ní celé hodiny diskutovaly o tom, co znamenaly ty naše). Ale zdálo se mi, že tenhle byl možná znamení, že je konečně na čase uvědomit si pravdu: že zatímco soustavně fantazíruji o tom, že se ocitnu v kontaktu s tebou a s Franzem, možná dokonce vyrazím do New Yorku a osobně vám předám své dopisy, pravda je taková, že přinejmenším v tuto chvíli nemám ani odvahu hodit je do schránky. Možná bych je tím pádem měla prostě přestat psát. Rozhodně kdybych byla méně tvrdohlavá, už bych s tím pravděpodobně přestala dávno.

Ale my obě víme, jak na různých věcech ulpívám.

Reni. Kdybych ti vším tímhle psaním mohla sdělit jedinou věc, bylo by to tohle: že kdybych se mohla vrátit a všechno změnit, udělala bych to. Všechno. Změnila bych i skutečnost své vlastní existence, svého narození, pokud by to znamenalo, že bych mohla vrátit, co se stalo – tobě a tvé rodině. To, že nemůžu, je fakt, který mě zraňuje dnes a denně.

Nakonec možná právě tohle je moje skutečné vězení.

Ilse

Ava zavře oči. Na okamžik jí zahrozí stará panika: dusivá jistota, že strop a zdi se za okamžik zhroutí, odstřihnou všechen vzduch a světlo. Aby tu ataku odvrátila, uchýlí se k útěšnému obrázku, který jí navrhla ta poslední terapeutka: zlaté pobřeží na Montauku, zachycené ve svěžím vánku uprostřed léta.

Ale místo toho se vynoří zcela jiná vzpomínka z pláže. V ní je Avě možná tak šest a nachází se na vzácném výletu matky s dcerou u Großer Wannsee, krátce po jejich poválečném znovushledání. Písek je mokrý a zrnitý, den úplně jasný a průzračný, jaké umějí být jen první jarní dny. V určitou chvíli Ava spatří Ilse, jak svižně kráčí směrem od ní a hlava zabalená do šátku je jako zmenšující se jasný bod v chladném ranním světle. Ten výjev otevře v Avině nitru černou díru paniky: Vrať se, kvílí. Nechoď ode mě pryč. Vyskočí na bosé nohy a rozběhne se za vzdalující se postavou – než ucítí pár silných paží, které ji popadnou zezadu. Na okamžik se začne svíjet a kopat, než rozezná stále nepovědomý tvar, robustní trup a oblá ňadra přitisknutá k jejím malým zádům.

Dummes Mädchen, mumlá Ilse; celou dobu stála za ní.

Co se to s tebou proboha děje?

Vzpomínka má tíhu a bolest fyzického úderu. Avu z ní vytrhne až náhlé bušení na dveře, dost intenzivní na to, aby rozklepalo kostru prastaré klimatizace.

„Mami!“ křičí Sophie, s oním spontánním a nesmiřitelným rozhořčením typickým pro náctileté dívky. „Úplně jsem zapomněla, že jsem slíbila vrátit Erice tu mikinu s Lou Reedem. Vypralas ji? Říkalas, že ji budeš prát.“

Sophie? Proč se vracela? A jak se dostala dovnitř, aniž ji Ava zaslechla?

Po okamžiku čiré paralýzy vyskočí na kolena a začne shrabovat dopisy na hromádku. „Chviličku,“ zavolá s myšlenkou: Scheisse, Scheisse, Sophie. Dcera zcela věří, že Ilse je mrtvá už více než desetiletí. Co jí řeknu?

„Mami! Máš to?“ Klika se zachvěje v kování. „Proboha – proč je tu zamčeno?“

„Počkej! Prostě jen minutku počkej!“ Zoufalé rozhlédnutí po neuklizené ložnici – mikina není nikde v dohledu. Ava nacpe urnu do krabice, zasype ji hrstí kousků výplně a dopisy v neuspořádané kupičce strčí vedle ní. Pak se vydá ke dveřím, kolena slabá jako finalistka newyorského maratonu, srdce jí tluče až v ústech jako živý tvor.

„Mami! Ježiš!“ (Buch-buch-buch.) „Erica na mě čeká! Co se tam vevnitř sakra děje?“

„Nic,“ odpoví Ava rozechvěle.

Zhluboka se nadechne a sáhne po klice.

2. Renate

1933

Přes Renate se přelije vlna zoufalství, tak mocná, až téměř osvobozuje. Prostě se k tomu bude muset přiznat, rozhodne se. Její život teď skončí. Skončí dřív, než se v něm vůbec něco opravdového stane: než navštíví Paříž nebo uvidí Elisabeth Schumannovou zpívat ve vídeňské Opeře. Než zažije, jaké to je mít špičku nebo náladově pokuřovat cigaretu, která vypouští do vzduchu mdlé přízračné obrazy. Než si prožije první polibek – na rty nebo kamkoli jinam.

Je krátce po druhé hodině a školní knihovna s nízkým stropem se topí v mléčném světle pozdního odpoledne. Renate upírá oči na dřevěnou podlahu, na černobílou pohlednici, která jí zrovna vypadla z otevřeného sešitu. Netuší, jak se té pohlednici povedlo dostat do sešitu, protože si matně vzpomíná, že ji umístila do jiné přihrádky školní aktovky. Ale nyní leží přímo v cestě knihovnímu dozorci Herr Steinbergovi. Herr Steinbergovi, jenž pokud zrovna neudílí kázání své pokorné asistentce (mladé Frau Bernhardtové, která vždycky vypadá, jako by měla pláč na krajíčku), rád pochoduje mezi dlouhými dubovými stoly v knihovně jako Kaiser dohlížející na své jednotky. Herr Steinberg, který už odeslal dva vzkazy Renatiným rodičům kvůli „nevhodnému chování“: jednou šlo o šuškání si s Ilse, podruhé o tajné vnášení svačinek.

Herr Steinberg, jenž se – jak Renate sleduje, strnulá jako Galatea před Pygmalionovým životadárným polibkem – chystá šlápnout přímo na klidný obličej Dámy s knihami. I když přesněji vzhledem k velikosti pohlednice nejen na její obličej. Na obličej a ňadra a břicho a… no zkrátka na každou část její zcela svlečené fyziognomie.

Sieh nicht nach unten! modlí se Renate tiše k nespecifikovanému Všemocnému (i když je nominálně luteránka, považuje se za agnostičku). Sieh nicht nach unten! Sieh nicht nach unten! Prosím, prosím, nedívejte se dolů…

A na okamžik to vypadá, jako by její bezeslovná modlitba byla vyslyšena. Protože po umístění naleštěné polobotky přímo navrch toho zatraceného obrázku upjatý dozorce udělá ještě dva kroky. Renate zrovna začala uvažovat o možném výdechu, když se on poměrně znenadání zastaví.

Velmi pomalu se otočí o půlobrat. Renate pozoruje, s plícemi sevřenými v jakémsi vnitřním železném svěráku, jak odměří dva velmi dlouhé, velmi rychlé kroky zpět. Poklekne na kostnaté koleno, zvedne kartonový obdélníček z podlahy a nakloní k němu tvář jako sova.

„Was,“ pronese, „ist das.“

Renatin mozek pracuje na plné obrátky. Tohle bude mnohem, mnohem horší než poslední strohý vzkaz jejímu otci. Může to vyústit v telefonický hovor a přerušení studia, nebo (vyschne jí v ústech) úplné vyloučení. Schuldirektor Heinz už určitě vyšoupnul studenty za menší prohřešky. Snaží se představit si, jak její rodina přijímá tyto novinky – její maminka doktorka a tatínek profesor, kteří během mnoha, mnoha let celkového studia nikdy nezískali jiné než ty nejlepší známky. Její bratr Franz, který prosvištěl Mittelschule i Gymnasium jako akademický meteorit a neposílali o něm domů jiné vzkazy než bezdechou chválu a obdiv.

„Čekám,“ knihovník poklepává nohou. „Očekávám, že za to někdo převezme zodpovědnost. Jinak…“ Znovu si pročistí hrdlo. „Jinak bude trest muset být mnohem závažnější.“

Trest, uvažuje Renate a to slovo se jí zadrhne v mozku s hrubou vzpurností napůl spolknuté pilulky. Existuje nějaký trest horší než vyloučení – samozřejmě kromě toho ponížení, kdyby si všichni ve škole mysleli, že je nějaká sexuální závislačka?

Vedle ní si její nejlepší kamarádka Ilse vybere právě tuhle chvíli k tomu, aby dloubla Renate do žeber.

„Autsch,“ zasyčí Renate. „Přestaň.“

A v tom okamžení, ihned po tomto jednorázovém zdušeném protestu, tomto nejslabším náznaku aktivity, se nad nimi tyčí knihovník jako smrtka nad dvěma pannami.

„Fräulein Bauerová!“ vykřikne. „Slyším vás hovořit. Je to proto, že byste mi to chtěla vysvětlit?“

Zamává před ní obrázkem, Dáma s knihami a její klečící milenec se zhoupnou jen pár centimetrů od Renatiných očí. Odvrátí pohled.

„To je – vypadá to jako pohlednice.“ Sama se podiví nad zvukem svého hlasu: nosovým a vzdáleným. Někdo někde poblíž oken v zadní části se zahihňá.

„Ano, ale jaká pohlednice?“

„Nepopsaná?“

Další výbuch smíchu. „Tedy,“ uzná, „ano. Ale já chci hlavně vědět, komu to patří. A jak se to sem dostalo. Možná byste mi na to mohla odpovědět.“

Renate znovu polkne, zoufale. Protože samozřejmě, samozřejmě že mohla.

Může mu odpovědět, a pak bude s jejím životem ámen.

***

Začalo to minulý pátek: odpoledne, které Renate, jako většinu odpolední, téměř celé strávila s Ilse. Renate a Ilse: studijní dvojice během hodin, šuškandy s hlavami dohromady na chodbě, rozesmáté cestující v U-Bahnu. Ve tři se jako vždycky vydaly k Renatinu domu na Bismarckstraße, zavěšené v loktech a se sladěným krokem; kráčely pod kvetoucími kaštany a lipami na třídě Unter den Linden a cestou se zastavovaly na obvyklých místech: v parfumerii, kde obhlížely skleněné lahvičky připomínající drahokamy a blyštivé rozprašovače, ale dovnitř nešly (francouzský voňavkář otevřeně nesnáší děti). Pak Gerstelovo kloboučnictví, s plstěnými barety, elegantními fedorami a nařaseným purpurovým turbanem, který je Herr Gerstel (ten děti rád má) nechá zkoušet. Zevlovaly u okna cestovní kanceláře a dohadovaly se, kterou zemi společně navštíví jako první. Ilse chce jet někam do tepla, za exotikou: Sahara, Nil. Nebo možná Indočína. Renate chce vyrazit do New Yorku nebo do Hollywoodu, i když poslední dobou v souvislosti s tím, co čte, to i ji čím dál víc táhne k Orientu – proto se v pátek zastavily i v otevřených dveřích čínského čajového krámku a vdechovaly suchý mechový odér. Ilse se to nelíbilo, ale Renate to považovala za skvělou kulisu. Stála tam se zavřenýma očima, zhluboka vdechovala a jako by se ocitla někde na ulici v Pekingu nebo v Šanghaji, místo uprostřed nijak exotické, zato rušné berlínské čtvrti Tiergarten. Snažila se si to představit: spěchající Číňany, jejich poslušné manželky cupitající v závěsu na maličkých chodidlech, až Ilse – která neměla čas na zpoždění způsobená sněním – vykřikla: „Mach schon!“ a odtáhla ji pryč.

Když dospěly ke Schloss-Konditorei, sesypaly mince dohromady na máslový kousek makového koláče, který jim Herr Schloss – muž s rudými tvářemi, jenž se jednou ročně mění v poměrně přesvědčivého Mikuláše – vydal s obvyklým nesoustředěným úsměvem. Zbývající dva Pfennige skončily ve sbírkové plechovce Winterhilfswerku, v rukou uhrovatého mladíka v khaki košili a bílých podkolenkách. Nevypadal špatně, ale jeho danke schön opustilo ústa ve dvoutónovém zamečení, kvůli čemuž zněl jako dospívající kozel. Dívky sotva doběhly za roh, než se zhroutily jedna na druhou, vřískaly smíchy a vynucovaly si polekaně kritické pohledy od dospělých kolemjdoucích.

„To byla tvoje chyba,“ povedlo se konečně Ilse vyslovit, když se dala trochu do kupy. „Byl tak oslněný tvojí krásou, že mu ten nebohý hlásek prostě vyschl v krku!“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. Ava

2. Renate