Rachel Caine

Ve víru

Originální název: Wolfhunter River

Vydáno u Thomas & Mercer, Seattle 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text copyright © 2019 Rachel Caine, LLC

All rights reserved.

This edition is made possible under license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.

Translation © Agáta Hamari, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9343-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9344-5 (mobi)

PROLOG

Před čtyřmi dny

Když paní učitelka Willinghamová Ellie Whiteové oznámila, že ji šofér bude vyzvedávat ze školy dřív, bylo Ellie jasné, že to není celá pravda. Pan Lou ji nikdy dřív nevyzvedával, leda že byla nemocná.

„Proč?“ zeptala se. Ráda se vyptávala, když jí něco nedávalo smysl. Sice jí bylo teprve šest, ale taťka ji naučil, že když něčemu nerozumí, má se zeptat. Mamce bylo trochu nepříjemné, jak moc si to vzala k srdci.

„Obávám se… obávám se, že ho o to požádal tvůj tatínek,“ odpověděla paní učitelka Willinghamová. Byla to moc milá běloška se šedivým pramínkem v hnědých vlasech a dobrá učitelka. Nikdy se k Ellie nechovala jinak než k ostatním, i když měl její otec hodně peněz. I když měla Ellie tmavě hnědou kůži, tmavší než ostatní místní holčičky, které byly všechny úplně stejně bílé jako stránky časopisů.

„To taťka nedělá,“ zavrtěla hlavou Ellie. „Něco se děje.“ Paní učitelka Willinghamová se na ni dívala, ale ne tak úplně. „No, tvoje maminka onemocněla,“ řekla. „Takže sem poslal auto, aby tě vyzvedlo a odvezlo do nemocnice, kde jsou spolu s maminkou. Dobře?“ Pomohla Ellie obléct svetr, který Ellie nerada nosila, ale taky ho nechtěla nechat ve škole. Potom jí pomohla s aktovkou.

„Paní učitelko?“ zeptala se Ellie. Podívala se paní učitelce do tváře. „Vy pláčete?“

„Ne, broučku. Nic mi není. Tak pojď. Půjdeme ven, on už čeká.“

„Ale řekl táta heslo?“

„Řekl heslo,“ odpověděla paní učitelka Willinghamová.

„Dneska je to vrabec, ne?“

Ellie přikývla. Ve čtvrtek to byl vždycky vrabec. Každý den to byl nějaký pták, protože ona měla ptáčky ráda a mamka jí vždycky říkala kolibříček kvůli tomu, jak rychle uměla pobíhat kolem. Ale kolibřík bylo heslo v neděli.

Paní učitelka Willinghamová sešla dolů po schodech jako první a začala si povídat s panem Louem, který čekal v autě v zatáčce mezi patou schodů a velkou mramorovou fontánou. Měli pravidlo, že Ellie nikdy nesmí nasednout do auta dřív, než paní učitelka Willinghamová řekne, že je všechno v pořádku. Tentokrát s panem Louem mluvili hodně dlouho. A paní učitelka nepřestávala plakat.

Ten den bylo horko a vlhko, ale fontána vždycky vypadala tak hezky a studeně. Voda stříkala z několika škeblí z betonu a tekla do jedné velké škeble uprostřed. Mamka jí vyprávěla, že dřív ve škebli seděla krásná paní, jenže ji nějací rodiče nechali sundat, a tak teď byla zavřená v nějakém kumbále, z čehož bylo Ellie smutno.

Paní učitelka Willinghamová vystoupala po schodech zase nahoru a chytila ji za ruku. Ellie se na ni podívala.

„Všechno bude dobré,“ řekla paní učitelka, ale třásl se jí u toho hlas. Měla zarudlé oči. „Moc mě to mrzí, zlatíčko. Ale já to musím udělat. Taky mám rodinu.“

Ellie jí bylo líto. „Je vaše rodina v pořádku, paní učitelko?“

Nechtěla ji rozplakat. „Ano, Ellie, budou v pořádku. Pomůžeš mi s tím?“

Ellie netušila, jak by to měla udělat, ale stejně přikývla. Pomáhala ráda, přestože úplně nevěděla, proč si paní učitelka myslí, že pomoct může.

Paní učitelka Willinghamová otevřela dveře a vysadila Ellie nahoru, což obvykle dělal pan Lou. Pak ji objala.

„Buď silná, Ellie. Nic se ti nestane.“

„Ale co ta vaše rodina?“ zeptala se Ellie. „Vy se mnou nepojedete, abychom jim mohly pomoct?“

Paní učitelka si zakryla rukou pusu a po tvářích se jí začaly koulet slzy. Zavrtěla hlavou. Pak dveře zabouchla a v tu chvíli Ellie věděla, že je něco vážně špatně. Paní učitelka Willinghamová jí zrovna zalhala, ale vůbec Ellie nevěděla proč.

A potom si uvědomila, že je to horší, než si myslela, protože tohle vypadalo jako to správné auto, ale nevonělo to v něm tak jako obvykle, kokosově, což byla její oblíbená vůně. „Pane Lou?“ zavolala dopředu na řidiče. Zámek ztěžka zaklapnul. Viděla ho na předním sedadle, velkou postavu v čepici. Připadala si teď na zadním sedadle menší než jindy, a když se auto rozjelo, rychle si začala zapínat bezpečnostní pás. Pan Lou se nikdy nerozjel, dokud nebyla připoutaná. „Pane Lou? Co je s mamkou? Paní učitelka říkala…“

Přestala se ptát, protože ten řidič nebyl pan Lou. Oči, které na ni hleděly ze zpětného zrcátka, nebyly jeho. „Připoutej se,“ zavelel. Tohle nebyl hlas pana Lou. A pan Lou by řekl prosím.

„Já už jsem připoutaná,“ řekla. Měla strach, ale nehodlala to dát najevo. „Znáte heslo?“

„Vrabec,“ odpověděl. „Tak je to, ne?“

„Kdo jste?“

„Někdo, kdo tě odveze do bezpečí,“ vysvětlil jí. „Tak, jak by to pan Lou chtěl. Dobře?“

„Jdu zavolat taťkovi,“ rozhodla se Ellie a rozepnula aktovku, aby z ní mohla vytáhnout mobil.

Nebyl tam. Dobře věděla, že ho nesmí někde zapomenout. Byl drahý a moc důležitý a ona ho přece vždycky dávala do téhle kapsy.

Cítila, jak se jí do očí derou slzy, ale zahnala je. Tohle přesně chtěl ten, kdo jí sebral telefon. Aby se rozbrečela. Ten, kdo si s ní takhle ošklivě hraje, ať je to kdokoli. „Kdo jste?“

„Nikdo,“ odpověděl řidič. „Teď hezky seď a buď zticha.“ Zabočil s autem na hlavní silnici. Snažila se koukat, kam jedou, ale brzo se ztratila. Nikdy dřív na cestu nedávala pozor. Škola zmizela za kopcem, pořád někam zatáčeli a ona už vůbec netušila, kde jsou.

Nevěděla, co má dělat. Taťka jí vždycky povídal o zlých lidech a říkal jí, že s nimi nikam nemá chodit, pokud nebudou znát heslo, jenomže on heslo znal a nouzové tlačítko stisknout nemohla, když neměla mobil.

„Pusťte mě ven,“ řekla. Snažila se, aby to znělo tak, jak by to řekla mamka: v klidu a sebevědomě. „Tamhle nahoře můžete zastavit.“

„Sklapni,“ odsekl řidič. „Buď zticha. Začneš vyvádět a tu hubu ti zalepím.“

To ji vyděsilo ještě víc než to, že sedí v cizím autě a nemá u sebe telefon, ale nehodlala mu to dát najevo. Nehodlala brečet. Rozhlédla se kolem sebe a snažila se vymyslet, co dalšího by mohla udělat. Dveře se neotevřou. Stejně tak okénka. Tohle SUV mělo zatemněná okénka, stejně jako auto pana Lou. To aby stínily před sluncem. Ale taky to bylo proto, aby nikdo neviděl dovnitř.

Ellie si uvědomila něco děsivého. Byla jenom stín uvnitř černého auta za zatemněným okénkem, nikdo ji neviděl a ona nevěděla, co má dělat dál.

Když začala na projíždějící auta křičet o pomoc, řidič vyjel ze silnice, zaparkoval pod mostem mezi chladnými zelenými stromy a páskou jí zalepil pusu a obmotal ruce i nohy. Potom ji odnesl úplně dozadu.

Nebylo tam nic kromě spacáku s potiskem princezen od Disneyho. Pod lepicí páskou křičela a házela sebou ve snaze se osvobodit, ale on ji prostě položil na spacák a zavrtěl hlavou.

„Koukej spát,“ poručil jí a setřel si z obličeje pot.

„Máme před sebou dlouhou cestu. Když se budeš chovat slušně, za pár hodin ti dám najíst. A za pár dní budeš doma s fakt dobrou historkou.“

Taťka jí vždycky říkal: Pokud tě dostanou zlí lidé, nevěř jim ani slovo.

Nevěřila mu, že ji vůbec domů doveze.

Začalo jí téct z nosu a s páskou přes pusu se jí začalo špatně dýchat, to už dostala vážně strach, a tak se donutila přestat brečet a začala se nadechovat, pomalu a pravidelně. Pořád se bála, ale taky byla úplně vyčerpaná, takže nakonec zavřela oči a snažila se předstírat, že je někde jinde, doma s maminkou.

Předstírání jí šlo tak dobře, že z toho usnula, schoulená v mamčině klíně, a když se vzbudila, chtěla mu říct, že potřebuje čůrat, doopravdy hodně, jenže on zrovna telefonoval a byli v nějakém temném lese.

Uviděl, jak se posadila. Otočil se dozadu. A ona přes čelní sklo viděla tu zatáčku a světla, která se skrz ni přibližovala. Světla, která mířila přímo na ně.

Snažila se na něj zakřičet, říct mu, že má dávat pozor na to auto, ale on se jenom zamračil a syknul: „Říkal jsem ti, že máš držet…“

A pak do nich to auto narazilo a všechno se točilo a naráželo a ona měla pocit, že toho muže slyší řvát.

Pomoc, chtěla říct Ellie, ale měla moc velký strach a všechno ji bolelo a pak ten muž přestal řvát a všude bylo ticho.

1 – GWEN

Velký temný objektiv televizní kamery ve mně vyvolává špatné vzpomínky. Velmi špatné vzpomínky. Usilovně se snažím myslet na to, proč tady sedím. Jsem tu, abych odvyprávěla svůj příběh, upřímně a na rovinu.

Protože ostatní už ho vyprávěli až příliš dlouho a přitom lžou o mně a o mých dětech.

Je to ve zprávách už celé měsíce: Uprchlý sériový vrah unesl exmanželku! Přestřelka v domě smrti! Vždycky je to napsané tak, aby to mělo co nejhrůzostrašnější efekt, a pokaždé je tam aspoň malá zmínka o tom, že mě zatkli jakožto jeho komplice.

Občas je napadne zmínit taky to, že mě u soudu osvobodili. Většinou na tenhle detail zapomenou. Moje e-mailová schránka se hroutila pod nájezdem stovek reportérů do té míry, že jsem ji prostě zrušila a začala naprosto ignorovat. Minimálně polovina z nich vážila dlouhou cestu až k jezeru Stillhouse a pokusila se mě přesvědčit, abych jim otevřela dveře a pověděla jim to ze svého pohledu.

Jenže já nejsem tak hloupá, abych to udělala, aniž bych nejdřív věděla, do čeho jdu. Tohle televizní vystoupení je výsledkem měsíčního jednání o zárukách ohledně toho, na co se mě smějí a nesmějí ptát. Show Howieho Hamlina jsem si vybrala, protože má její moderátor dobrou pověst – je zastáncem spravedlnosti a s oběťmi soucítí.

Jenže když se posadím do křesla pro hosta, pořád si nepřipadám připravená. S touhle narůstající panikou jsem nepočítala, ani s tím, že mě na zátylku začnou pálit krůpěje potu. Křeslo je moc hluboké a já si usazená na krajíčku připadám zranitelná. To je tou kamerou. Myslela jsem, že už mám tohle za sebou, ale nemám. Možná ani nikdy nebudu.

Kamera na mě pořád civí.

Všichni ostatní jsou tak uvolnění. Kameraman – jeden jediný – si s někým povídá, daleko od toho zařízení a jeho upřeného oka. Moderátor pořadu se s kýmsi radí ve špatně osvětleném a kabely pokrytém prostoru mimo scénu. Ale já si připadám jako přišpendlená na místě, a kdykoli mrknu, před očima se mi objeví ta druhá kamera, ta, která stála na trojnožce v rozbořeném domě na plantáži v Louisianě.

Vidím svého exmanžela a jeho příšerný úsměv. Vidím krev.

Nevšímej si toho.

Je to tady menší, než jsem čekala. Scéna se skládá z nízkého praktikáblu a tří křesel rozestavěných okolo nablýskaného stolečku, aby to umocnilo efekt. Na stolku leží pár knih, ale na to, abych si je nějak prohlížela, jsem moc nervózní. Na mysl mi přijde, proč tři křesla. Proč jsou tady vždycky tři křesla? Nevím. Nemůžu si vzpomenout, přestože jsem si pořad předem pustila, abych věděla, co mám čekat.

To zvládneš, říkám si a zhluboka u toho dýchám. Zvládla jsi porazit ne jednoho, ale dva sériové vrahy. Tohle nic není. Je to jenom rozhovor. A děláš to kvůli dětem, aby byly ve větším bezpečí. Protože jestli nechám média, aby ten příběh vyprávěla beze mě, bude to akorát horší.

Nepomáhá to. Pořád odsud chci vypadnout a už nikdy se nevrátit. Jediné, co mě drží na místě, je pohled na moje děti, které mě pozorují ze zákulisí. Je to opotřebovaná čekárna se zvukotěsným oknem do studia, aby lidé uvnitř mohli sledovat natáčení. Lanny nadšeně zdvihne palec nahoru. Nějak se zvládnu pousmát. Je mi jasné, že mi pot rozpouští make-up. Teď už natolik nejsem zvyklá ho nosit, že mi na obličeji připadá jako tlustá vrstva nátěru, co mě dusí.

Když mi kdosi sáhne na rameno, trhnu sebou, a jakmile se otočím, stojí tam vousatý chlap v kšiltovce a čímsi v ruce. Jen tak tak ho nepraštím. Potom mi dojde, že je to jenom malý mikrofon s dlouhým kabelem.

„Tohle vám dám a vy si to protáhnete pod halenkou a připnete na límeček, jo?“ řekne. Nejspíš vidí, jak moc jsem vylekaná, protože o krok ustoupí. Strčím si malinký mikrofon pod lem blůzy a vytáhnu ho nahoru tam, kam patří. Když uvidí, že už jsem připravená, kývne a za záda mi na křeslo položí baterku. „Tak jo, jedeme naživo,“ oznámí mi. Poděkuju mu, ačkoli to tak vůbec necítím. Dráty mě na nahé kůži studí. Přemýšlím, jestli mikrofon zachytí i moje rychlé povrchní dýchání. Trochu si pohraju s umístěním, abych se ujistila.

„Dvě minuty,“ ozve se ze tmy čísi hlas a já se s trhnutím narovnám. Moderátor se pořád ochomýtá mimo scénu. Připadám si neuvěřitelně sama a odhalená. Světla se rozzáří a oslepí mě. Musím bojovat s nutkáním zvednout ruku a zastínit si oči. Propletu si prsty před sebou, abych se přestala vrtět.

Když zbývá jedna minuta, moderátor vystoupí na praktikábl. Je to podsaditý běloch středního věku s tmavými vlasy prošedivělými na spáncích. Na sobě má elegantní tmavomodrý oblek a mě okamžitě napadne, jestli jsem dost formálně oblečená. Anebo jestli až moc. Tohleto nejsem já – já o takových věcích nepřemýšlím. Většinou.

Jenže na druhou stranu jsem nikdy nebyla živě v televizi. Aspoň ne ze své vlastní vůle.

„Dobrý den, Gwen, jak to jde?“ zeptá se mě a potřese mi rukou. V ledových prstech mě jeho dlaň hřeje.

„Poslouchejte, ničeho se nebojte. Vím, že je to stresová situace, ale spolu se jí probojujeme, dobře? Věřte mi. Stojím při vás.“

Přikývnu. V tuhle chvíli nemám jinou možnost. Jeho úsměv je stejně hřejivý jako jeho ruce. Pro něj je to jenom další obyčejný den v práci.

Zkusím se znovu zhluboka nadechnout.

Uběhne třicet sekund a pak už začne odpočítávání. Poslední tři odpočítání jsou jenom tichá gesta rukou a pak se moderátorovi na povel rozzáří úsměv. Trošku se předkloní ke kameře. „Vítám vás u dalšího neobyčejného dílu Show Howieho Hamlina. Později se budeme věnovat šokujícímu aktuálnímu případu únosu Ellie Whiteové, ale ještě předtím si důkladně popovídáme o případu, o němž mluví celá země: o Melvinu Royalovi. V celé mediální smršti okolo jeho případu doteď chybělo jedno velmi důležité vyjádření a my máme obrovské štěstí, že je tady dnes s námi Gwen Proctorová, dřív známá pod jménem Gina Royalová. Gina Royalová je manželkou nechvalně proslulého sériového vraha Melvina Royala, který byl nedávno zastřelen v Louisianě během události, jež nelze popsat jinak než jako brutální útok na jeho…“ Nevydržím to. Přeruším ho. „Ex,“ řeknu a Howard – Howie – Hamlin se uprostřed své vybroušené předmluvy zarazí. „Omlouvám se, že vám do toho skáču, ale jsem jeho exmanželka. Už dávno jsem se s ním rozvedla.“ Kratičce se odmlčí a pak pokračuje: „Ano, ano, samozřejmě, máte úplnou pravdu, moje chyba. Když se ten šokující incident stal, byl to váš exmanžel. Takže teď byste byla radši, aby se vám říkalo Gwen Proctorová, a ne Gina Royalová, je to tak?“

„Tak se oficiálně jmenuji.“ Jméno jsem si nechala změnit, stejně jako jména svých dětí. Gina Royalová už neexistuje. Když se to tak vezme, vlastně sotva existovala i předtím.

„Dobře. Takže, Gwen, jenom abychom našim divákům ten neuvěřitelný příběh připomněli… Když před pár lety Melvina Royala chytili a v domě, který jste spolu sdíleli, se našlo tělo mladé ženy, tak obvinili i vás, že jste mu s únosy pomáhala. Je to tak?“

„Ano,“ odpovím. „Soud mě osvobodil.“

„Přesně tak!“ Zní souhlasně. „Ale potom jste se dala na útěk, změnila si jméno a několikrát se přestěhovala. Proč jste to dělala, pokud jste nevinná?“

Přestává se mi to líbit. Něco je špatně. Cítím, že rozhovor nebude mít tak hladký průběh, jak mi slíbili.

„Nevinná jsem, ale každý den mně a mým dětem přicházely výhrůžky smrtí. Neustále jsme čelili internetovému pronásledování a hrozbám znásilnění a jiného násilí. Udělala jsem to, co bylo nezbytné, abych ochránila svou rodinu.“ To, že nás Melvin pokaždé našel, nezmíním.

Ani to, že nám posílal dopisy. Do toho se vůbec nechci pouštět.

„To jste nešla na policii?“

„Na policii se do vyšetřování anonymních pohrůžek nikdy moc neženou, což všichni tihle stalkeři moc dobře vědí. Abych svoje děti uchránila, rozhodla jsem se jednat.“

„Chápu. Ale proč jste se tolikrát stěhovala?“

„Protože jestli jsou internetoví trollové v něčem dobří, tak je to spolupráce při hledání lidí a jejich opakované šikaně. Pro mnohé z nich je to hra. Ze začátku jsem si to neuvědomovala, ale moje pronásledování bylo vysoce organizované. A jsem si jistá, že pořád ještě je.“

„Proč potom svým vystoupením tady riskujete?“

Chvilku mlčím. Chci to vysvětlit správně. „Protože tohle se děje každý den. Nejenom celebritám nebo lidem jako já, kteří na sebe nějak upoutali pozornost. Děje se to obyčejným lidem. Dokonce i dětem. A naše zákony ani naše donucovací orgány se nijak nezměnily, aby se tímto problémem mohly zabývat. Ale já tady nejsem, abych zachránila svět. Jenom abych zachránila svoje děti.“

„Před čím přesně?“

„Před dezinformacemi,“ odpovím. „Před lžemi, ze kterých vzejde jenom další násilí, další šikana. Takže chci odvyprávět svůj příběh.“ Jenom ta slova stačí na to, abych se uvnitř zachvěla. Tolik času jsem strávila na útěku. Tohle je ve spoustě ohledů úplně nejtěžší. Být takhle… zranitelná.

„Máte prostor,“ řekne Howie. „Proto jsme vás sem pozvali.“

A tak začnu. Povyprávím mu o tom, jak jsem si svého bývalého manžela vzala, o začátcích našeho společného života, kdy jsem neměla tušení, že požadavky, které na mě klade ohledně našeho domova, které na mě klade v naší ložnici, jsou jakkoli nenormální. Byla jsem moc mladá a moc uzavřená, abych věděla, že to není správné. Učili mě, abych byla milá, abych byla ochotná, abych byla čímkoli, co ode mě můj manžel očekává. A když přišly děti, už bylo pozdě, abych naslouchala svým instinktům. Bála jsem se podívat pravdě do očí.

Dokud pravda v podobě opilého řidiče nenabourala do Melvinovy dílny – do té, kam mě nikdy nepustil. Ten den poprvé spatřilo Melvinovo kruté, hrůzné kutilství světlo světa.

Když se tady odmlčím, na tu chvíli si vzpomenu a snažím se vzpomínku zapudit, Hamlin se ke mně nakloní. „Pojďme rovnou k věci, Gwen. Vy jste to přece musela vědět, že ano? Jak by vám mohl ty mladé ženy vodit domů, abyste o tom nevěděla?“

Pokusím se mu to vysvětlit. Zamčenou dílnu, Melvinův noční život. Hamlin předstírá, že mě poslouchá, ale já vidím, že jenom čeká, až přestanu mluvit. Když to udělám, řekne: „Ale rozumíte tomu, proč taková spousta lidí vaši historku zpochybňuje? Prostě si nedovedou představit, že byste spala po boku vraha a neměla o tom tušení.“

„Zeptejte se přítelkyně Teda Bundyho,“ opáčím. „Zeptejte se manželky Garyho Ridgwaye. Zeptejte se celé rodiny Dennise Radera. Možná jsem měla nějaká vodítka, jenže jsem je správně nechápala. Nikdy by mě ani nenapadlo, že by tohle mohl dělat, jinak bych se ho pokusila zastavit.“

„Pokusila?“ zopakuje po mně Hamlin.

„Zabil by mě,“ vysvětlím mu. „A s našimi dětmi by si mohl dělat, co by chtěl. Nedokážu si vůbec představit, co by se stalo, a ani nechci. Přežila jsem, pane Hamline. Udělala jsem to pro svoje děti a budu to dělat dál, ať už se stane cokoli.“

Jsem se svým výběrem slov celkem spokojená, ale teď už jsem ostražitá. Proč na mě tlačí? Na tomhle jsme se nedomluvili. Má mi pomáhat, ne mě vyslýchat.

„Vraťme se k vašemu manželovi, Melvinu Royalovi. Pronásledoval vás i zpoza mříží, to jste tvrdila, ne? I tohle byla součást šikany? Tahle část ale přece neměla s bezejmennými trolly na internetu nic společného.“

To jste tvrdila. Málem na něj vyjedu. V tomhle křesle si připadám jako zločinec a ten pocit se mi nelíbí. Nemůžu se podívat do kamery, ale vím, že na mě zírá. Periferně vidím červené světýlko, které značí, že se vysílá. Snažím se soustředit na Hamlinův obličej, ale vidím ho rozmazaně. Kolem se pořád hýbou nějací lidé a já to nesnáším, nesnáším. Nelíbí se mi, když se okolo mě někdo plíží.

„Gwen?“

Uvědomím si, že na něj civím s prázdným výrazem, a pokusím se vzpomenout, na co se mě to ptal. Melvin. Mluvil o Melvinovi. „Můj manžel mi posílal dopisy,“ řeknu.

„Někdo zevnitř vězení je propašovával ven. Teď to vypadá, že je rozmístil lidem po celých Státech, aby je mohli rozesílat dokonce i po jeho smrti. Tahle věc je pořád předmětem vyšetřování, aspoň co vím.“

„A tyhle dopisy jste si nechala? Ukázala je vězeňské službě? Policii?“

„Ty první ano,“ polknu. Mám sucho v krku. Cuká mi v prstech. „Ale už tehdy byl v cele smrti. Nijak zvlášť ho potrestat nemohli.“

„Hmmm,“ protáhne a tvář se mu poskládá do přemýšlivého výrazu. „A ohledně všech těch internetových výhrůžek, které říkáte, že jste dostávala, máte nějaké záznamy?“

Proč moje tvrzení zpochybňuje? Co se tady sakra děje?

„Samozřejmě že mám, včetně policejních zápisů a záznamů FBI. Podívejte se, tohle nemá žádný smysl, pokud…“

„Vy tvrdíte, že s tím začaly rodiny obětí Melvina Royala?“ Už už se zvedám, že odejdu, ale pak si znova sednu. Sem jsem se vůbec nechtěla dostat. Dokonce jsem producentovi pořadu výslovně řekla, že na otázky týkající se obětí a jejich rodin odpovídat nebudu. Potřebuju se tomu vyhnout. „O rodinách obětí mluvit nechci.“

„Proč ne? To oni přece byli ti první, kdo se na vás zlobil, že ano?“

Svalovat vinu na rodiny obětí rozhodně nechci. Tenhle dojem vyvolat nemůžu. „Neviním z toho lidi, kteří se museli popasovat s neuvěřitelnou tíhou žalu a hněvu. Viním z toho úplně cizí lidi, kteří se do toho nahrnuli jenom proto, aby uspokojili svoje vlastní potřeby.“

„Přinesla jste si sem nějaký příklad té šikany, který bychom mohli ukázat našim divákům? Samozřejmě jenom proto, abyste podpořila svůj argument.“

Cítím, jak mě začínají pálit tváře a brada. Svůj argument? Copak jsem tady u soudu? „Ne,“ odpovím. Snažím se znít klidně a vyrovnaně. „Nepřinesla. A ani bych to neudělala. Je to totiž naprosto ohavné.“

„Myslím ale, že náš producent vás požádal, abyste si něco přinesla s sebou, ne?“

Snažila jsem se. Otevřela jsem zásuvku, ve které si ty příšerné vzkazy schovávám, a pokusila se najít nějaký, co by nebyl tak hrozně osobní a děsivý, že mi z něj zůstává knedlík v krku, ale nepodařilo se mi to. Kdybych přinesla cokoli méně strašidelného, odmávli by to s tím, že to přeháním. Cokoli opravdu hrozivého, a řekli by, že to nemůžou odvysílat.

„Rozhodla jsem se chránit svoje děti,“ odpovím. „Velké množství těch zpráv se týká jich a já je odmítám zveřejňovat. Nehodlám z jejich utrpení dělat veřejnou zábavu. Jsem tady, abych řekla pravdu, ne abych šířila lži.“

Při těch slovech kratičce pocítím zářnou chvilku klidu.

Jsem v právu, to vím, a myslím, že diváci to vědí taky.

Jenže pak Hamlin zaútočí.

„Gwen…“ Lehce se v křesle posune dopředu a nakloní se ke mně. Jako u zpovědi. „Zaregistrovala jste ten dokument?“

Připadá mi, že se křeslo pode mnou rozpouští a já se propadám až do středu země. „Jaký dokument?“ Jsem si vědomá, jak nervózně jsem to slovo vyslovila. Nemůžu si pomoct. „O čem to mluvíte?“

Skoro to není vidět, ale malinko se mu nadšením zalesknou oči. „K tomu se za malou chvíli dostaneme. Ale nejdřív ještě, krátce se objevilo video, které vypadalo, že potvrzuje, že jste se na případu svého exmanžela podílela…“

Jaký, kurva, dokument? Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila, a řeknu: „To video bylo falešné a FBI to potvrdilo – můžete si najít tiskovou zprávu. To, že o tom vůbec pochybujete, jenom dokazuje nekončící pronásledování, kterému musím já i moje děti každý den čelit.“ Pořád se snažím tuhle katastrofu zvrátit. Netuším, co jiného dělat.

„Dobře, tak se pojďme bavit o tomhle. Vypadá to, že Melvin Royal má celkem velké a neustále rostoucí množství stoupenců, kteří se shromažďují na internetu a věří, že buď na celém tomhle zločineckém řádění neměl žádný podíl viny, nebo jste vinní oba stejně. Nemyslíte si, že mají tito lidí právo vyjádřit svůj názor?“

Nejradši bych mu dala pěstí. Chce se mi křičet. Chce se mi tak strašně utéct, že se mi nutkáním klepou nohy.

„Pokud jejich názor spočívá v tom, že říkají, že by mě měli zaživa stáhnout z kůže a před očima mi zavraždit děti, tak ne. Nemyslím.“ Můj hlas zuřivě hřmí. Vzadu v krku mě pálí, a tak polknu. Ucítím žaludeční šťávy. „O jakém dokumentu to mluvíte?“

„Ano, a tohle je akorát příležitost na to přivítat našeho dalšího dnešního hosta. Paní Tidewellová? Přidáte se k nám?“

Uvědomím si, že pohyb za námi, který jsem vnímala, způsobuje vousatý zvukař a režisér, a když se trochu natočím, uvidím, jak na praktikábl někdo vystupuje. Tu ženu znám a připadám si, jako bych se propadala do obrovské hloubky.

Miranda Tidewellová. Bohatá, s konexemi a příšerně vzteklá. Má k tomu dobrý důvod: její dcera Vivian se stala druhou obětí mého manžela. Jenže ona od začátku věřila tomu, že na vině nesu podíl i já, že jsem to měla vědět a měla jsem ho zarazit, anebo že jsem to prostě prováděla rovnou s ním. Od chvíle, kdy Melvina zatkli, mi vrážela kudlu do zad. To hlavně ona se zasadila o to, aby mě taky zavřeli a soudili, přestože důkazy proti mně byly mizivé a postavené na vachrlatých základech křivého svědectví jedné sousedky.

Miranda si mě přála dostat do cely smrti stejně jako Melvina. A z pohledu, který na mě vrhne, když stoupá nahoru ke třetímu křeslu – k tomu, se kterým jsem si lámala hlavu, co tady dělá… je mi jasné, že si to přeje pořád.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

1 – GWEN