Alena Jakoubková

Zmizení perníkové princezny

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9339-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9340-7 (mobi)

Tuto knihu věnuji své skvělé přítelkyni Renatě Javůrkové, která mi je velkou inspirací a knihu vymýšlela společně se mnou. Bez ní bych ji nikdy nenapsala.

Děkujuuuuuuuu A. J.

Z rádia se ozývá, že se našlo další miminko v babyboxu:

Taky bych ho tam nejradši odložila, ale on by se tam už nevešel…

Renata J.

o svém dospělém synovi,

právě se nalézajícím na nebezpečné výpravě

jenž se jí několik dní neozval

Nemůžeš si prostě dovolit věřit všemu, co ti lidé napovídají…

Agatha Christie

Ano, jsem přesně takový jako postavy v mých knihách…

Raymond Chandler (a pod to se podepisuji)

***

Země se pohnula, růže rozkvetly…

Klára Zimová otevřela oči a slastně se protáhla. Malinko se odsunula od spícího mladého muže, s nímž si čas od času dopřála potěšení, a sáhla po mobilu.

No nazdar, pomyslela si. Už jsou skoro dvě.

Vstala a vydala se do koupelny.

„Kam jdeš? Ještě jsem s tebou neskončil,“ zavolal na ni mladík.

Klára se otočila.

„Za chvilku musím otevřít.“

„Můžu přijít zase zítra?“ Klára pokývla hlavou.

„Jo, a nezapomeň přinést ty adventní věnce, cos mi slíbil. Vím, že nepracuješ jenom pro mě, ale snad bys mi mohl jít trochu na ruku, ne? Pokud možno hned ráno, a pokud možno co nejvíc laděných do bílé a stříbrné. Jakmile nasněží, jdou tyhle barvy na dračku, takže mi v těchto odstínech k tomu přihoď i pár vánočních závěsů na dveře.“

„Myslel jsem, že bych se zastavil zase o polední přestávce.“

„Na to zapomeň,“ odbyla ho Klára. „Vlčice jsou malá vesnice, nepotřebuju, aby té tvé stíhačce někdo donesl, že namísto do květinářství chodíš ke mně domů.“

Zaklapla za sebou dveře do koupelny a pustila sprchu.

Mladík se nespokojeně zvedl z postele. Natáhl si džíny na své dokonalé tělo s dlouhýma nohama, vypracovanými svaly a pevným zadkem a namyšleně zapózoval před zrcadlem ve velkém starožitném pozlaceném rámu, pověšeném nad toaletním stolkem z vyřezávaného teakového dřeva a zdobeného perleťovou intarzií.

Matěj Skořepa byl s tím, jak vypadá, spokojený. Taky že na tom pilně pracoval v posilovně… Díky tomu neměl problém si najít rozptýlení, kdykoli ho jen napadlo.

A že ho to napadalo často…

S Klárou to je super. Ačkoli je stejně stará jako jeho manželka, vypadá s těmi dlouhými blonďatými vlasy mnohem mladší a udržuje si štíhlou postavu. Jen ho zneklidňovalo, že ho nepozve do své ložnice častěji než jednou za měsíc, někdy i za dva.

Matěj si povzdechl.

Bude se muset poohlédnout po další ochotné dámě. Na manželku v tomto ohledu myslel jen jako na otravnou povinnost.

Klára se vynořila z koupelny v černých vlněných šatech, dokonale učesaná. Nespokojeně mlaskla, když viděla, že Matěj si ještě neoblékl ani bílé tričko.

„Tak už běž,“ vyzvala ho podrážděně. Matěj si natáhl tričko a bleděmodrý svetr.

„Pusu nedostanu?“

Klára se k Matějovi zlehka přitiskla a políbila ho.

„Tak už utíkej.“

Když za Matějem zapadly dveře, Klára ustlala postel a rychle prošla pětipokojovým bytem, který si před lety koupila. Všude měla dokonale uklizeno, tak vyšla na chodbu, zabouchla za sebou dveře a vydala se dolů, aby otevřela své květinářství.

Byla výhoda mít byt i obchod v jednom domě.

Než vešla do květinářství, rozhlédla se po náměstí. Na druhé straně před svou kavárnou otírala stolky, rozestavené pod podloubím, její sestra Gábina.

Zamávaly si a Klára se šla věnovat své práci.

***

Gábina Marková se usmála na starostku Mráčkovou, která se usadila ke stolku pod podloubím tak, aby měla dokonalý přehled o všem, co se na náměstí šustne, přisunula k ní plynový sálač blíž, aby k její zákaznici nepronikla zima, a zeptala se:

„Dáte si latté, paní starostko?“

„Jo, dám,“ potvrdila Mráčková. Pak se podívala Gábině přímo do očí a zeptala se: „Nevyšel před chvilkou z domu, kde bydlí vaše sestra, manžel ředitelky školy? Jsem si jistá, že to byl on,“ dodala spokojeně. „A k tomu kafi mi přineste větrník.“

Gábina se na starostku úslužně usmála, ale v duchu si říkala, že investice do plynových sálačů možná sice byl dobrý nápad, protože chlapi si ke kávě dají rádi i cigaretu, ale místní drbny si všimnou i toho, co by jim mělo zůstat utajeno.

Klára by si měla dávat větší pozor, sakra.

„Kdepak, to byl Martin Veverků,“ zalhala Gábina bez mrknutí oka.

„Opravdu?“

„Jo, byl si tu před chvílí koupit makové šátečky, jak mu nakázala máma, a odnesl je domů, než se vrátí do školy. Veverkovi jsou na mých makových šátečcích závislí.“

„Měl by být touhle dobou ve škole,“ zabrblala starostka.

„Měli přestávku na oběd, před odpoledním vyučováním.“

Gábina se v duchu ušklíbla a šla starostce pro kávu a dezert.

Klára by si opravdu měla dávat větší pozor na to, s kým se zaplétá. V domě, kde má dole květinářství, bydlí kromě ní jen Veverkovi, a jak je vidět, lidi si všímají, co její dávno ovdovělá sestra dělá, jako by neměli dost vlastních starostí.

Gábina připravila latté a odnesla je ven starostce. Ta seděla s očima upřenýma na chodník před prodejnou s domácími potřebami a pozorovala mladou paní Kopeckou, jak si povídá s Vaškem Navrátilem. Oba byli rozesmátí, což té staré ochechuli muselo hnout žlučí, pomyslela si spokojeně Gábina a vrátila se do kavárny.

Jako obvykle měla okolo poledne všechny stolky obsazené. Kromě dortů a koláčů nabízela ke kávě i skvěle chutnající obložené chlebíčky z malé rodinné výrobny a bagety se šunkou a sýrem, a tak sem přicházeli i chlapi na rychlý studený oběd, když neměli čas zajít si do hospody. U stolku v rohu posedávaly její „úternice“, jak říkala třem asi sedmdesátiletým dámám, které se tu pravidelně v úterý scházely, aby probraly své potomky. Ostatně i ty cizí, když na to přišlo.

„Gábinko, přines nám každé ještě jedno kafe,“ požádala Kánská, „a dáme si ještě nějaký dortík. Jakmile napadne sníh, mám na sladké ještě větší chuť než jindy.“ Gábina přikývla. Připravila jim další šálky rozpustné kávy s mlékem a spolu s čokoládovými dortíky, které si dámy vybraly, jim je s úsměvem naservírovala na kulatý stolek s mramorovou deskou, okolo kterého seděly. Pak se vrátila za barový pult, kde předstírala, že pucuje sklenice na víno, které měla zavěšené nad barem.

Všimla si, že úternice naklonily hlavy k sobě, a našpicovala uši.

„Slyšela jsem, že ta mladá od Voříšků je v tom,“ zašeptala Kánská, ale Gábinino vycvičené ucho to samozřejmě zaznamenalo. „A to jí není ještě ani osmnáct,“ dodala Kánská pohoršeně. „Ty dnešní holky jsou moc do větru,“ informovala kamarádky svatouškovsky, ale Gábina ji měla přečtenou. Kánská nevypadala k světu, ani když byla mladá, a co zestárla, její věčně kyselý obličej zkysnul ještě víc.

„To budou mít Voříškovi radost,“ ušklíbla se zlomyslně Líbalová, která moc dobře věděla, že její Pepa v mládí pálil za babičkou dnešní nastávající maminky.

„S kým to čeká?“ zajímalo Hoškovou, a když na to přišlo, Gábinu také.

Kánská jen pokrčila rameny. Gábina se zamyslela.

Mladá Voříšková chodí s Ondrou Mráčkem. Jestli je otcem jejího dítěte on, starostku trefí šlak, ušklíbla se v duchu se zlomyslným potěšením. Starostku nesnášela, i když se k ní chovala se špatně předstíranou zdvořilostí. Starostka pořád básní o tom, že z jejího syna bude lékař, ačkoli všichni vědí, že Ondřej hlavu na učení nemá, na gymnáziu sotva prolézá. Ale v poslední době je Jitka Voříšková mladší často vidět i s tím řidičem, co jezdí u pošty… Gábina si v duchu řekla, že z toho kouká pěkné pozdvižení v každém případě, a napadlo ji, jestli to už ví i Jitčina máma. Teď ale neměla čas o tom dál přemýšlet.

Obešla stolky, sklidila nádobí a vzala si od zákazníků další objednávky.

Musím si zjednat někoho, kdo by tu pomáhal s obsluhou, slíbila si. Ještě vloni tu přes zimu málem chcípl pes, ale co tu otevřeli tu velkou dílnu na šití pracovních oděvů, začali se sem sjíždět lidi z celého okolí a její kavárnička doslova praskala ve švech.

***

Klára zavřela dveře za posledním zákazníkem až skoro dvacet minut po šesté. Pán, který Vlčicemi jen projížděl, jak jí vysvětlil, cestou domů ze služební cesty do Tábora, a zastavil ho tu pohled na krásně naaranžovanou a osvícenou výlohu jejího květinářství, se nemohl rozhodnout, jaké květiny udělají jeho manželce radost k patnáctému výročí svatby. Nakonec ho Klára přemluvila, aby jí koupil patnáct rudých růží a keramického anděla, který si přidržuje v náruči medvídka.

Rychle si spočítala tržbu, která se teď, před Vánocemi, k její velké radosti každým dnem zvedala, vytřela podlahu, ujistila se, že chladírna na řezané květiny je zapnutá na přesně tu správnou teplotu, urovnala na polici ozdobné kameninové květináče, anděly, dózičky, svícínky, hrnky a další dárkové předměty, protože jí je zákazníci pravidelně rozházejí, sáhla po kabelce a opustila obchod.

Jako každý den se vydala přes náměstí ke kavárně.

S Gábinou jsou dvojčata, a i když obě vystudovaly na matčin nátlak zdravotnickou školu (podle ní nejlepší vzdělání pro dívky), ani jedna sestřičku nikdy nedělala. Gábina začala hned po maturitě pracovat jako servírka v jedné vyhlášené kavárně v nedalekém okresním městě, v Táboře, a jakmile si našetřila dost peněz, otevřela si vlastní malou kavárnu tady ve Vlčicích. A ona, Klára, přišla do jiného stavu krátce před maturitou, a když pak byla Klárka dost velká, aby mohla jít do školky, po sestřině vzoru se osamostatnila a otevřela si na náměstí květinářství.

Klára vešla do kavárny a zamávala na sestru.

„Posaď se někam, hned ti přinesu kafe.“

„Nepotřebuješ pomoct?“ zeptala se Klára.

„To budeš hodná. Vezmi objednávky.“

Klára obešla stoly, a až asi do půl deváté, než zůstalo u stolků jen pár zákazníků, kteří seděli většinou nad sklenkami vína, pomáhala sestře roznášet mezi stolky šálky s kávou a talířky s dortíky. Gábinina kavárna byla hodně oblíbená a stala se doslova srdcem městečka. Lidé si tu mohli posedět nad kávou či sklenkou vína a probrat všechno, co měli na srdci. Díky tomu měla Gábina dokonalý přehled o všem, co se ve Vlčicích šustlo. Její cvičené ucho zachytilo i nejtišší šepot.

„Měla by sis někoho najmout, jako já,“ poznamenala Klára k sestře, která jí ke stolku, kam se konečně posadila, přinesla sklenku šampaňského. Můžeš si to snad dovolit, ne? Potřebuješ šikovnou servírku, dej na dveře ceduli, určitě někoho najdeš.“

„Taky jsem už na to myslela,“ přitakala Gábina. „Jenže znáš Vlčice… Budou se mi sem hlásit nejrůznější existence, a když někoho odmítnu, bude oheň na střeše.“

„Ale když to bude někdo odsud, budeš ho aspoň znát.“

„No jo, máš pravdu, Kláro. Zkusím se poptat těch mladých holek, co je vidím, jak postávají ráno před autobusovou zastávkou. Některá z nich by mohla ocenit, že by nemusela ráno vstávat a denně dojíždět za každého počasí do Tábora.“

„No vidíš, to je nápad. Víš, od té doby, co se v krámě se mnou střídá Klárka, mám víc času sama pro sebe. A taky mohu podnikat spoustu věcí s Klárinkou,“ zmínila svoji milovanou pětiletou vnučku. „Mně nevadí, že na mě vyjde skoro vždycky odpolední směna. Zase to má výhodu, že si dopoledne objedu dodavatele a nakoupím si zboží, nebo si připravím podklady pro účetního. Co myslíš, Gábino, měla bych zkusit začít prodávat i bižuterii? Viděla jsem na trhu v Třeboni minulý týden moc krásnou, dělá ji taková šikovná mladá holka.“

Gábina pokrčila rameny.

„No, vezmi to do komise a uvidíš. Teď před Vánocemi se to hodí. Co mají chlapi, kteří dělají v lese nebo na poli, svým ženským kupovat? Zkus to,“ vybídla sestru a odběhla nalít mladému páru, který určitě nebyl z Vlčic, sedícímu u stolku v rohu další sklenky bílého vína a přinesla jim slané mandle, o které ji požádali.

Přesvědčila se, že pojišťovákovi Renému a jeho klientovi sedícími nad lahvinkou cabernetu a nějakými pojistnými smlouvami s kalkulačkou v ruce nic nechybí, a vrátila se ke Kláře. Posadila se proti ní s šálkem už asi sedmého cappuccina a spustila:

„Kláro, dneska si starostka všimla, že od tebe vychází Matěj.“

„Babizna by se měla starat sama o sebe,“ odsekla Klára.

„Jenže ona se sama o sebe starat nebude… a víš dobře, jak by ti mohla zatopit Skořepová, kdyby se to k ní doneslo. Ten její zajíček je docela pěknej, ale v hlavě má míchaný vajíčka. Je tak blbej, že je schopnej se tím, že s tebou spí, někde sám pochlubit. A že je Skořepka na něj extrémně háklivá, to by ti mohla Bára vyprávět.“

Za Bárou Loukotovou, jejíž manžel jezdil u dráhy jako průvodčí a často nebyl v noci doma, Matěj Skořepa docházel pod rouškou tmy tak dlouho, že si začal být jistý neodhalením, přestal si dávat majzla, a v jeho manželce, o patnáct let starší ředitelce místní základní školy, Josefě Skořepové, zvané Pepina, vzkypělo podezření, že jí manžel zahýbá. Matěj, vyučený malíř pokojů, ale ta práce mu moc nevoněla, si díky Pepininým penězům otevřel ve stodole u venkovského statku na kraji Vlčic, kde s Pepinou, která statek zdědila po prarodičích, bydleli, dílnu, v níž vázal květiny a věnce. A často dělal, jak jí sám vykládal, po nocích, aby měl přes den čas objíždět květinářství v celém okrese a nabízet své výrobky.

Když dělal po nocích až moc často a s jistou pravidelností, jež byla nezbytně dána turnusy služeb průvodčího Honzy Loukoty, Bářina manžela, Pepina si ho párkrát zkontrolovala. Jednoho večera, kdy jí Matěj tvrdil, že musí odevzdat velikonoční ozdoby pro důležitého zákazníka, takže jde do dílny a neví, kdy se vrátí a jestli vůbec, zjistila, že ve stodole je tma tmoucí a po jejím manželovi ani stopa. Příště, když se zase Matěj po večeři zvedl, že jde do dílny, s úsměvem přikývla. Dala mu jen malý náskok, rychle na sebe hodila svetr a vydala se za ním. Matěj, který vůbec netušil, že má v patách rozzuřenou manželku, si vesele vykračoval. Ve chvíli, kdy zapadl do domku Loukotových, začala Pepina vřískat, zvonit na zvonek a bouchat do dveří, až lidi ze sousedství vycházeli na ulici v domnění, že někde hoří.

Když Loukotová otevřela dveře, Pepina jí vrazila facku, ječela na ni, sprostě jí nadávala, vytáhla vyděšeného Matěje za flígr z Loukotovic domu a hnala ho uličkou hanby za asistence dobře se bavících sousedů zpátky domů. Pokud Gábina věděla, bylo to naposledy, co Matěj Báru Loukotovou navštívil. A kromě toho, že Pepina Matějovi přistřihla na nějakou dobu křidélka, Bára Loukotová chodila týden s modřinami, protože Honza, kterému to za tepla někdo donesl, si to taky nenechal líbit a s manželkou si to vyřídil stručně a ručně.

Gábina sestře nepřála, aby podobný ceres způsobila Pepina i jí.

Klára pokrčila rameny.

„Matěj se nikde chlubit nebude, na to se má se Skořepkou až moc dobře, a kdyby ho natrapírovala podruhé, klidně by ho mohla vyhodit z baráku a za ty svoje prachy si narazit jiného zajdu. Navíc já jsem svobodná, nemám chlapa, který by ze mě vytřásl duši.“

„Moc jistá bych si nebyla. Fakt nevím, co na něm vidíš, Kláro.“

Klára opět pokrčila rameny.

„My u toho nemluvíme,“ povzdechla si.

„Měla by sis najít někoho, kdo by se k tobě víc hodil.“

„Gábino, to mi říká ta pravá,“ naštvala se Klára.

„A kde ho mám asi tak potkat? Tady ve Vlčicích? Tady žil jen jeden takový, a jak víš, toho jsem moc milovala. Nikdo jiný, který by se ke mně hodil, tady není, to víš moc dobře. A protože není, tak jednoduše využívám příležitosti, když se mi namanou. Chci jen nezávazné vztahy, ne někoho nastálo. Matěj váže květiny, je normální, že za mnou chodí. Všichni vědí, že od něj odebírám všechny aranže, umí je líp než já i než Klárka.“

„A opravdu ti je musí nosit o polední přestávce domů namísto do obchodu?“ zeptala se Gábina sarkasticky.

„Divím se, že na tebe ještě Pepina nevlítla.“

„V obchodě to dělat nemůžeme.“

„Jednou se to proflákne,“ upozornila sestru Gábina.

„Tvůj poměr s Romanem se taky ještě neproflákl, a táhnete to spolu už pěkných pár let,“ upozornila sestru na oplátku Klára. „I když někdy se mi zdá, že si mě ta jeho pátravě prohlíží, když si u mě kupuje květiny nebo nějakou blbůstku. Možná si myslí, že to Roman táhne se mnou,“ ušklíbla se. „Ale je to chudák ženská.“

„Hele, nezastávej se jí. Vypadá, jako by ji někdo každé ráno protáhl popelnicí. Vůbec o sebe nepečuje a obléká se jako strašidlo,“ odfrkla si Gábina. „Navíc strašně ztloustla, ta si o to, aby ji manžel podváděl, doslova koleduje. Tohle je něco jiného, to nemůžeš s mladým Skořepou vůbec srovnávat. Roman nežije ve Vlčicích, ale vedle v Lipici, a do práce jezdí do Prahy, takže ho tady lidi tolik neznají, a já nebydlím na náměstí jako ty, kde bych byla všem na očích, ale v domku na kraji města, kam se Roman může opatrně připlížit zezadu přes zahradu, aniž si ho někdo všimne. Vždyť tam v ulici nemáme ani pořádné osvětlení.“

„Plýtváš s ním nejlepší roky svého života,“ namítla Klára.

„Miluju ho. A Roman se rozvede, až kluk půjde na vysokou.“

„To je už za rok,“ upozornila sestru nemilosrdně Klára.

„Na to už stojí zato si počkat,“ odsekla Gábina nakvašeně.

„Víš, co si o tom myslím.“

„Jo, a nejsem sklerotická, tak mi to přestaň pořád opakovat.“

„Naliješ mi ještě sklenku?“

„Nalij si ji sama, já jdu kasírovat, už je skoro devět.“ Když Gábina zamkla dveře za Reném, který zaplatil útratu i za svého klienta, takže bylo jasné, že uzavřel dobré obchody, posadila se zase k sestře. „V neděli dopoledne, než otevřu, chci zajet do Prahy a trochu utrácet. Vánoce jsou za rohem. Nechceš jet se mnou? Mohly bychom si zajít na snídani do Louvru.“

„Jela bych ráda, Gábino, ale pozvala jsem na oběd Klárku, Pavla a Klárinku. Neděle je jediný den, kdy nemusím do obchodu, ale říkaly jsme si s Klárkou, že přes léto budeme květinářství otevírat i v neděli, začíná tu být rušno a je škoda toho nevyužít. Spousta chatařů z okolí se ve Vlčicích zastaví cestou domů, aby si tu na náměstí nakoupili, a třeba by se koukli i k nám. Taky je tu spousta lidí, co si jde posedět k tobě. Na neděli jsem ale slíbila dětem upéct kachnu se špenátem a bramborovými knedlíky. Přijď taky, mám dvě kachny od Lídy.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

***

***

***