Copyright © Jindřich Marek, 2006, 2020

Cover © Karel Kárász, 2006, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2006, 2020

ISBN 978-80-7557-248-6 (print)

ISBN 978-80-7557-864-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-865-5 (mobi)

ISBN 978-80-7557-866-2 (pdf)

Dej mi moc, abych mohl odehnat černé duchy.

Dej nám sílu tisíce větrů, abychom mohli vymést zlé síly…

Zaříkávání eskymáckého šamana

OBSAH

Prolog

Svět pod souhvězdím Velkého medvěda

Kde jsou arktické hranice?

Zapomenutý Kurt

I. Válka z prvních stránek novin

Arktická válka měla dvě tváře

1940 – Bitva o Narvik

1941 – Pronásledování bitevní lodi Bismarck

1942 – Nejen kalvárie konvoje PQ 17…

1943 – Úder v Kaafjordu

1944 – Kdo sklízel vítr…

1945 – Německá kapitulace v Norsku

II. Tři tajemství krkonošského Zlatého návrší

Meteorologická válka se dotkla i nejvyšších českých hor…

Tajemství první – smrt velkých kamarádů (1913)

Tajemství druhé – kasárna v horách (1938)

Tajemství třetí – Krakonošovo Grónsko (1942)

III Nejmenší armáda světové války

Zpráva o válce v „kuchyni evropského počasí“

První úspěch mužů Edwarda Ledovce

Všudypřítomný nepřítel

Místo tanků psí spřežení

Wettertruppen neuspěly…

IV. Česká stopa v arktické válce

Čecha najdeš všude – samozřejmě i v Arktidě…

Smrt v ledových vlnách

Prognostik k pohledání

Létající meteorolog

Roztočte kola…

V. Českoslovenští strážci arktické brány

Slavná 311. čs. bombardovací peruť v honbě za ponorkami

Pod javorovým listem

Lovci ponorek ze skotského Zapadákova

Konec ponorky U-1060

Poslední úspěch „třistajedenáctky“

Mezi padlými i oběť z Masarykovy krve

VI. Válka o Svalbard

Zapomenuté bojiště na nejsevernějším norském území

Smrt důlního inženýra Sverdrupa

Operace „Sizilien“

Od tajných operací k arktické archeologii

VII. Pavel Vavilov a ti druzí

Válka na arktickém severu sovětského Ruska

Předvídavý velitel Severního loďstva

Hurricany nad Murmanskem

Výpad Admirála Scheera

Hákový kříž v utajení

Post scriptum

VIII. Světová válka odešla do vytracena na 80. rovnoběžce…

V Evropě ji ukončili němečtí meteorologové a norští lovci tuleňů

Mladí dobrovolníci pro tajný úkol plují na sever

S ledními medvědy v patách

Telegram z Tromsö

Poněkud delší poslední Post scriptum

Memorial

Padlí českoslovenští letci při transportu ze SSSR do Velké Británie prostřednictvím arktických konvojů

Padlí příslušníci 311. čs. bombardovací perutě při protiponorkové službě na severoskotské základně Tain

Prameny:

Příloha 1

Historie objevování Arktidy a dobývání severního pólu do vypuknutí druhé světové války

Příloha 2

Časová chronologie nejzajímavějších událostí arktické války 1939–1945

Příloha 3

Nordøstgrønlands slædepatrulje Northeast Greenland Sledge Patrol (1941–1945)

Literatura

Prolog

SVĚT POD SOUHVĚZDÍM VELKÉHO MEDVĚDA

Severní cyklonální situaci, která se vyznačuje vpádem studeného vzduchu od severu; jak ostatně napovídá již název, zde charakterizuje výškové proudění, kdy se řídící tlaková níže právě nachází nad Finskem a severozápadními částmi Ruska. Další cyklóna je v severozápadní části Atlantského oceánu. Mezi nimi se rozkládá hřeben vysokého tlaku vzduchu od Azorských ostrovů přes britské ostrovy k severu na Grónsko a Grónské moře až k Severnímu ledovému oceánu. V oblasti Irska se v tomto hřebenu obvykle tvoří samostatné jádro vyššího tlaku.

Frontální zóna probíhá z Norského moře do střední Evropy.

Vchod frontální zóny bývá na sever od Islandu, delta obyčejně ústí do oblasti nižšího tlaku na Balkáně. Do této frontální zóny pronikají jednotlivé frontální vlny z Atlantské cyklóny Dánským průlivem. V jejím vchodu se vlivem studeného vzduchu, přiváděného od severu, aktivizují a postupují do střední Evropy, kde okludují a zanikají ve výběžku vysokého tlaku nad Alpami. V některých případech proniká studený vzduch za okluzemi až do oblasti nízkého tlaku nad Středomořím, kde oživuje cyklonální činnost v nevýrazné frontální zóně probíhající od Sardinie přes jižní Rumunsko směrem na Azovské moře…

Úryvek z televizního meteorologického hlášení

Denně slýcháváme obdobné termíny při sledování televizních pořadů s předpověďmi počasí a zpravidla o nich hluboce nepřemýšlíme. Zajímá nás především jen finální oznámení o zítřejším počasí v našem regionu, popřípadě nohy, poprsí či tvářičky pohledných mladých hlasatelek, kterým si novináři zvykli říkat „rosničky“. V letech nejstrašnější světové války, která dokázala, že naše planeta je již malá pro kohokoliv, a slovu globální dala poprvé děsivý význam, však měly pro válčící strany zprávy o povětrnostní situaci v „kuchyních evropského počasí“ v Grónsku či na Špicberkách cenu zlata, respektive krve letců a námořníků jejich armád.

Právě letectvo a námořnictvo potřebovaly kvalitní meteorologické zprávy jako sůl, a tak se i sněhem a ledem pokryté oblasti studené a nehostinné Arktidy staly dějištěm malé a víceméně utajené, ale veskrze důležité války, která měla svůj nemalý vliv na ty velké válečné operace, které dnes zaplňují učebnice dějepisu a jsou námětem četných hraných i dokumentárních filmů.

Za všechny si připomeňme grandiózní a dlouho připravovanou invazi spojeneckých vojsk 6. června 1944 v Normandii. Její hodině H předcházelo velice špatné počasí, které německé velení mylně utvrzovalo v tom, že takové podmínky momentálně nedovolí Američanům a Britům invazi provést. Němcům však chybělo to, co jejich protivník dobře věděl – aktuální podrobné zprávy o meteorologické situaci nad Atlantikem, kde se rychle schylovalo ke zlomu ve vývoji počasí, které se mělo výrazně zlepšit v okamžiku, kdy se spojenečtí vojáci začnou vyloďovat na invazních plážích s krycími jmény Utah, Omaha, Sword a Juno…

Hlavními aktéry této „meteorologické války“ byli na straně jedné především Britové, Američané, Dánové, Norové a Rusové, na straně druhé Hitlerem zfanatizovaní Němci. Ti se dnes, po letech, všemožným způsobem začínají snažit i v této kapitole téměř cokoliv z jejich podpory nacismu prezentovat jako romantické dobrodružství báječných mládenců, jejichž synové dnes s nadšením a pietou navštěvují arktické oblasti, aby po návratu z nich glorifikovali své otce a padlého vojáka grónské armády na svých webových stránkách na internetu prezentují zároveň takřka jako hlupáka, který si svou smrt zavinil, protože prý včas nereagoval na ráznou výzvu „Halt!“…

Je možné a vhodné připomenout, že z výše zmíněných národů šli do této meteorologické války s určitým historickým předstihem především Norové, protože právě jejich vědci Wilhelm Friman Koren Bjerknes (1862–1951) a Jakob Bjerknes (1897–1975) posunuli svou prací meteorologii o pěkný kus dopředu. První coby zakladatel norské synoptické meteorologické školy, která má dodnes zásadní význam pro předpovídání počasí, druhý z „otců zakladatelů“ potom mimo jiné zavedl pojmy teplá, studená a okludovaná fronta. Tyto termíny nakonec za druhé světové války dostaly i vojenský obsah přímo strategického významu.

Pozorovací letoun J2F-6 z lodi americké pobřežní stráže Eastwind při hlídce nad grónským pobřežím

Proto tématem našeho dalšího vyprávění nebude v drtivé většině detailní vyprávění o „běžné“ válce v Arktidě – čili o arktických konvojích spojenců do severských přístavů tehdejšího Sovětského svazu, útocích německých ponorek a letadel na ně, pronásledování německých bitevních lodí Bismarck a Prinz Eugen za severním polárním kruhem či o pozemních bojích v norském Narviku a u ruského Murmansku, nebo třeba o odvážných nájezdech britských commandos na cíle na norských Lofotech. Soustřeďme se místo toho na popis těch válečných událostí na arktických ostrovech a skutečností s nimi nějak souvisejících, které jsou součástí toho, čemu můžeme říkat „válka o počasí“. Nejdříve si však alespoň ve stručnosti charakterizujme území, která budou prostorem tohoto zajímavého příběhu.

Kde jsou arktické hranice?

Středobodem této oblasti by měl být logicky severní pól, ale ono to není tak zcela jednoduché. Severní pól na rozdíl od jižního pólu leží na dně moře, v hloubce asi 4000 metrů. Musí se k němu po ledu a o to je to obtížnější. Přesto toto místo vždy člověka lákalo a přitahovalo. Můžeme být překvapeni, kdo všechno se o severní pól pokoušel a že vůbec není jisté, kdo byl první. Navíc je zde i maličký zádrhel. Leckdo si možná ze školních lavic zapamatoval, že jako slavní tři mušketýři byli čtyři, „severní pól“ – jsou dva…

Jedná se o magnetický a zeměpisný severní pól. Ty od sebe dělí několik tisíc kilometrů a z toho do určité míry vyplývají různé „šibalské“ aktivity severských států, které usilují o přičlenění mořského dna ke svému území ve snaze dostat se v budoucnu k nerostnému bohatství pod hladinou.

Jde totiž o to, že magnetický kompas neukazuje ke skutečnému severnímu pólu Země. Spíše ukazuje do blízkosti severního magnetického pólu Země. Severní magnetický pól se nyní nachází v severní Kanadě. Pól se každý den pohybuje po elipsách a v průměru severně o více jak 40 metrů za den. Důkazy svědčí o tom, že severní magnetický pól putoval po většině povrchu Země během 4,5 miliardy let od vzniku Země. Magnetické pole Země vytváří částečně ionizované vnější jádro Země, které rotuje rychleji než zemský povrch. Na konci minulého století tak byla poloha severního magnetického pólu Země na kanadském ostrově Ellef Ringnes Island. Aby to bylo ještě trochu zašmodrchanější existují i dvoje hranice Arktidy – klimatická a zeměpisná…

V současné době stále více poblázněného počasí se uznává klimatická hranice Arktidy, která je určená tzv. červencovou izotermou +10 °C. Spojuje místa, která v nejteplejším měsíci severní polokoule vykazují průměrnou teplotu +10 °C. Tato hranice zhruba souhlasí s polární hranicí lesa čili s rozmezím tundry a tajgy. Červencová izoterma +10 °C ohraničuje prostor 26,5 mil. km^2; přibližně 70 % z toho připadá na moře a 30 % na souš. Severní polární kruh, který je pro většinu lidí jakousi magickou (a především na mapě rychle srozumitelnou) hranicí arktické oblasti však vymezuje plochu pouze 21,2 mil. km^2.

Americká pobřežní stráž s puškou na stráži v jedné z malebných grónských zátok

V našem příběhu zůstaneme pro lepší přehled právě u ryze zeměpisné hranice Arktidy. Tou pro nás bude rovnoběžka zvaná severní polární kruh. Přesně se jedná o 66° 33´ severní šířky. Jde o místo, kde slunce v době letního slunovratu nezapadá. Je to jednou za rok. Jenže díky Golfskému proudu je tato hranice z klimatického hlediska na různých místech zeměkoule rozdílná. Proto je například skandinávská část mnohem teplejší než kanadská část. Z toho důvodů se většinou pro vymezení Arktidy používá hranice klimatická, ale my zůstaňme u zjednodušujícího vojenského hlediska a zaměřme se jen na zeměpisné kritérium. Vedle kontinentálních území Kanady, Norska a Ruska nám půjde především o šest následujících ostrovů a souostroví:

Grónsko

Největší ostrov na naší planetě má rozlohu 2 175 600 km^2 a je dnes dánským autonomním územím se značnou mírou samostatnosti. Většina současných návštěvníků Grónska míří na jeho jižní část, jmenovitě do Narsarsuaqqu, což v překladu znamená „velká planina“. Odsud je už blízko k pevninskému ledovci. Ten pokrývá 1 833 900 km^2 pevniny a je v průměru 2300 m silný.

Původními obyvateli ostrova jsou Eskymáci, kteří do Grónska přišli v době 4000 let př. n. l. Okolo 10. stol. n. l. si jižní Grónsko oblíbili i Vikingové. Dali mu název Greenland (Zelená země). Název, který použil poprvé Erik Rudý, měl podle pověstí přilákat nové osadníky na břehy nehostinného ostrova. Všechna současná města „zelené země“ však nejsou ničím jiným než vesnicemi, protože zdejší parlament v hlavním městě Nuuku (dříve Godthåb) zastupuje pouze 55 000 obyvatel ostrova.

Nejsevernější část naší planety se stala bojištěm druhé světové války

Když v dubnu 1940 němečtí nacisté obsadili Dánsko, zůstala její tehdejší kolonie izolovaná, protože její okupace byla momentálně nad síly německé armády. V dohodě se zdejšími dánskými vládními úředníky tu převzaly iniciativu Spojené státy americké, které v zájmu své bezpečnosti zajistily vojenskou ochranu ostrova a za druhé světové války zde vybudovaly velkou leteckou základnu, později přeměněnou na mezinárodní letiště.

Konec ukázky