Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

L. J. Shen: Ukradený polibek

Vydání první

Copyright © 2019. The Kiss Thief by L. J. Shen

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2343. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Kiss Thief vydaného v roce 2019

Český překlad © Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Designer: Letitia Hasser, RBA Designs

Grafický motiv kapitol: Shutterstock.com

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1322-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1323-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

L. J. Shen

Ukradený polibek

„Je zvláštní, jak neotřesitelná bývá představa,

že krása je totéž co dobro.“

Lev Nikolajevič Tolstoj, Kreutzerova sonáta[1]

1 TOLSTOJ, Lev Nikolajevič. Kreutzerova sonáta. Překlad Jakub Šedivý. Praha: Odeon, 2018. 141 s. ISBN 978-80-207-1831-0.

Věnováno Brittany Danielle Christinové,

Jacquie Czech Martinové

a všem silným ženám na světě.

Nechť jimi jsme, nechť je vychováváme

a nechť je podporujeme.

Seznam písní

„Young and Beautiful“ – Lana Del Rey

„Take Me to Church“ – Hozier

„Young God“ – Halsey

„Can’t Truss it“ – Public Enemy

„Back to Black“ – Amy Winehouse

„Nothing Compares 2 U“ – Sinead O’Connor

„Everybody Wants to Rule the World“ – Tears for Fears

„I’m Shipping Up to Boston“ – Dropkick Murphys

Prolog

Francesca

Nejhorší na tom všem bylo, že já, Francesca Rossiová, jsem měla celou budoucnost zamčenou v naprosto obyčejné staré dřevěné truhličce.

Ode dne, kdy jsem se o ní dozvěděla – bylo mi šest let – jsem věděla, že ať už se v ní skrývá cokoli, buď mě to zabije, nebo zachrání. Proto není divu, že jsem se včera za úsvitu, kdy se slunce dotklo oblohy, rozhodla osud trochu popohnat a tu truhlu jsem otevřela.

Neměla jsem vědět, kde moje matka ukrývá klíč.

Neměla jsem vědět, kde můj otec schovává tu truhličku.

Když však sedíte celé dny doma a jen se staráte, abyste dosáhli nesplnitelných očekávání svých rodičů, máte času na rozdávání.

„Ani se nehni, Francesko, jinak tě píchnu špendlíkem,“ varovala mě Veronica.

Snad posté jsem si přečetla zažloutlý vzkaz, zatímco na mě matčina stylistka navlékala šaty, jako bych to snad sama nedokázala. Ta slova se mi propálila do paměti, uložila jsem si je do zásuvky v mysli, kam neměl přístup nikdo jiný.

Žilami mi proudilo vzrušení, oči se mi v zrcadle přede mnou leskly odhodláním. Roztřesenými prsty jsem ten list papíru složila a schovala si ho do výstřihu zatím nezašněrovaného korzetu.

Začala jsem přecházet po pokoji sem a tam, nedokázala jsem chvíli postát v klidu. Mámina kadeřnice a stylistka mě okřikovaly a jako v sitcomu se mi hnaly v patách.

Jsem jako Groucho Marx ve filmu Kachní polévka. Chyťte mě, jestli to dokážete.

Veronica mě chytila za tkanice korzetu a přitáhla mě zpátky před zrcadlo, jako by mě měla na vodítku.

„Hele! To bolí,“ stěžovala jsem si.

„Řekla jsem, ani se nehni!“

Byla jsem zvyklá, že se ke mně zaměstnanci mých rodičů chovají jako k pudlovi z dobrého chovu. Ne že by na tom záleželo. Dnes večer políbím Angela Bandiniho. Nebo přesněji – dovolím mu, aby mě políbil.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem každý večer ode dne, kdy jsem se před rokem vrátila ze švýcarské internátní školy, kam mě rodiče poslali, nesnila o tom, že Angela políbím. Když mi bylo devatenáct, Arthur a Sofia Rossiovi se oficiálně rozhodli, že mě představí chicagské společnosti, kde si ze stovek vhodných Italoameričanů napojených na chicagskou mafii vyberu budoucího manžela. Dnešním dnem započne řetězec událostí a společenských návštěv, já však už moc dobře vím, koho si chci vzít.

Papá a mamá mi oznámili, že na vysokou můžu zapomenout. Mám se soustředit na to, abych si našla dokonalého manžela, protože jsem jedináček a jediná dědička majetku a firem rodu Rossiových. Vždy jsem snila o tom, že jako první žena v naší rodině získám vysokoškolské vzdělání, nejsem ale tak hloupá, abych se rodičům postavila. Naše služebná Clara často říkává: „Nepotřebuješ si najít manžela, Frankie. Potřebuješ jen dostát očekáváním svých rodičů.“

Nemýlí se. Narodila jsem se do zlaté klece. Je sice velká, ale přesto na zámek. Pokusy o útěk by mohly znamenat smrt. Ve vězení se mi nelíbí, ale vím, že dva metry pod zemí by se mi líbilo ještě míň. A tak jsem se nikdy neopovážila ani vykouknout zpoza mříže své cely, abych zjistila, co se ukrývá na druhé straně.

Můj otec, Arthur Rossi, je hlavou chicagské mafie zvané Organizace.

Ten titul, tak bolestně nemilosrdný, se vůbec nehodí k muži, který mi zaplétal vlasy, učil mě hrát na piano, a dokonce i prolil slzu, když jsem v Londýně hrála při recitálu na piano před tisícovkami diváků.

Angelo – jak asi tušíte – je v očích mých rodičů dokonalým adeptem na manžela. Přitažlivý, bohatý a s vhodným původem. Právě jeho rodině patří dobrá půlka budov ve čtvrti Malá Itálie a ve většině z nich můj otec provozuje mnoho nezákonných aktivit.

Angela znám od narození. Viděli jsme se dospívat tak, jako rozkvétají květiny. Pomalu, a přesto rychle. Během letních prázdnin na těch nejluxusnějších místech a pod přísným dohledem příbuzných, mafiánů – mužů, kteří prošli zasvěcovacím rituálem a stali se plnohodnotnými členy mafie – a osobních strážců.

Angelo má čtyři sourozence, dva psy a úsměv, z kterého by vám roztála italská zmrzlina v ruce. Jeho otec vede účetní firmu, která spolupracuje s mou rodinou, a oba jsme každý rok jezdili na dovolenou do Syrakus na Sicílii.

Angelovy kdysi blond vlasy během let ztmavly a zkrotil je sestřihem. Jeho třpytivé oči, modré jako oceán, mu zvážněly a zatvrdily se věcmi, které mu bez pochyb ukázal a naučil ho jeho otec. Jak se mu prohloubil hlas, zdůraznil se jeho italský přízvuk. Štíhlá chlapecká postava se postupně proměnila ve svaly a s výškou mu narostlo i sebevědomí. Stal se z něj mnohem tajuplnější a méně impulzivní muž, který promluví jen málokdy, ale když už to udělá, z jeho slov mi roztaje nitro.

Zamilovat se je tak tragická věc. Není divu, že je z toho lidem smutno.

A ačkoli v mých očích Angelo dokáže roztát zmrzlinu, nejsem jediná dívka, která z jeho neustále zachmuřeného pohledu taje, kdykoli se na ni podívá.

Bylo mi zle jenom z pomyšlení, že zatímco já jsem se na konci prázdnin vrátila do katolické školy pro dívky, on se vrátil do Chicaga, kde trávil čas, povídal si a líbal se s ostatními dívkami. Vždycky jsem se s ním ale cítila, jako bych byla Ta pravá. Zastrkával mi květiny do vlasů, a když se nikdo nedíval, nechával mě pít víno. Kdykoli jsem promluvila, oči se mu smály. Kdykoli si mě jeho mladší bratři dobírali, vytahal je za uši a odehnal je. A každé léto si našel chvilku a dával mi pusu na špičku nosu.

„Francesko Rossiová, jsi ještě krásnější než loni.“

„To říkáš vždycky.“

„A vždycky to myslím vážně. Nemám ve zvyku plýtvat slovy.“

„Tak mi pověz něco důležitého.“

„Ty, moje bohyně, se jednoho dne staneš mojí ženou.“

Každou vzpomínku z těch letních prázdnin jsem si střežila jak posvátnou zahradu obehnanou plotem citu a zalévala ji, dokud z ní nevyrostla zahrádka jako z pohádky.

Víc než co jiného si pamatuju, jak jsem každé léto tajila dech, kdykoli přišel do mého pokoje nebo do obchodu, který jsem navštívila, nebo ke stromu, pod nímž jsem si četla knihu. Jak roky plynuly a my dospívali, tyto naše „okamžiky“ prodlužoval a s neskrývaným pobavením se díval, jak se snažím – a selhávám – chovat jako ostatní kluci, přestože jsem byla naprosto zjevně dívkou.

Zastrčila jsem si vzkaz hlouběji do podprsenky, právě když mi Veronica zabořila masité prsty do slonovinové kůže, oběma rukama popadla korzet a upevnila mi ho kolem trupu.

„Kéž by ze mě byla zas devatenáctiletá kráska,“ povzdechla si teatrálně. Propletla hedvábné tkanice a já jsem zalapala po dechu. Jen ta nejvyšší smetánka italské mafie se na společenské události připravuje s pomocí stylistek a služebných. A moji rodiče se považují za druhé Windsory. „Pamatuješ ty časy, Almo?“

Kadeřnice se uchechtla. Odhrnula mi ofinu na stranu a upravila drdol na týlu. „Zas tolik si věřit nemusíš. V devatenácti jsi byla hezká jako obrázek. Oproti tobě je však Francesca jako Stvoření Adama od Michelangela. Nejste ze stejné ligy. Dokonce nehrajete ani stejnou míčovou hru.“

Ucítila jsem, jak mi kůže hoří rozpaky. Tušila jsem, že se lidem pohled na mě líbí, ale krása jako taková mě děsí. Krása je mocná, avšak pomíjivá. Jako krásně zabalený dárek, který jednoho dne nevyhnutelně ztratím. Nechtěla bych ho otevřít, ani si vychutnat jeho obsah, protože rozloučit se s ním by pak bylo ještě těžší.

Jediný člověk, kterému by neměl dnes večer na maškarním plesu v chicagském Institutu umění uniknout můj vzhled, je Angelo. Tématem galavečeru jsou bohové a bohyně z řecké a římské mytologie. Vím, že většina žen se tam ukáže v kostýmu Afrodity nebo Venuše. Možná Héry nebo Rhey, pokud je posedne chuť na trochu originality. Já však ne. Já se chystám jít za Nemesis, bohyni pomsty. Angelo mě vždy oslovoval bohyně a dnes večer chci své přezdívce dostát tím, že se tam ukážu jako ta nejmocnější bohyně ze všech.

Máme jednadvacáté století a ode mě je možná přece jenom trochu naivní, že se chci v devatenácti letech vdát a usadit se v domluveném manželství, avšak v Organizaci si všichni ceníme tradic. Jen ta naše holt patří do devatenáctého století.

„Co stálo v tom vzkazu?“ Veronica mi oblékla šaty a na záda připevnila dvojici sametových černých křídel. Šaty byly bez ramínek a barvy jasné letní oblohy, s nádhernou vlnitou sukní z modrého tylu. Za mnou se táhla půlmetrová vlečka a u nohou služebných se rozlévala jako oceán. „Však víš, v tom, co sis ho schovala do korzetu.“ Uchechtla se a do uší mi nasadila zlaté náušnice ve tvaru křídel z peří.

„Stálo tam to,“ – dramaticky jsem se usmála a zadívala se na ni v odrazu zrcadla před námi, ruku jsem si přitiskla na hruď, kde se ukrýval ten vzkaz, „co je začátkem zbytku mého života.“

1. kapitola

Francesca

„Nevěděl jsem, že Venuše měla křídla.“

Angelo mě ve dveřích Institutu umění políbil na hřbet ruky. Srdce mi pokleslo, než jsem stihla to hloupé zklamání potlačit. Dělal si legraci. Navíc mu to ve smokingu oslnivě slušelo, takže bych mu byla schopná odpustit jakoukoli chybu, když pominu chladnokrevnou vraždu.

Muži, na rozdíl od žen na galavečeru, měli smokingy a poloviční masky. Angelo svůj smoking doplnil zlatou benátskou maškarní maskou, která mu zakrývala většinu obličeje. Naši rodiče si vyměnili zdvořilosti, zatímco my jsme tu jen postávali a opájeli se pohledem na pihy a každý centimetr odhalené kůže toho druhého. Nevysvětlila jsem mu, že na sobě mám kostým Nemesis. O mytologii jsme se mohli bavit kdykoli jindy – budeme na to mít celý život. Jen jsem si chtěla být jistá, že si dnes večer ukradneme další okamžik. Akorát tentokrát, až mě políbí na nos, zvednu hlavu a spojím naše rty a spolu s nimi i naše osudy.

Jsem Amor, ozbrojený šípy lásky, jež míří přímo do Angelova srdce.

„Jsi krásnější, než když jsem tě viděl posledně.“ Angelo si sevřel klopu smokingu nad srdcem a předstíral kapitulaci. Všichni kolem nás ztichli a já si všimla, že si naši otcové vyměnili spiklenecké pohledy.

Dvě mocné, zámožné italoamerické rodiny se silnými vzájemnými vazbami.

Don Vito Corleone by byl pyšný.

„Viděl jsi mě před týdnem na Giannině svatbě.“ Nejradši bych si olízla rty, zatímco se mi Angelo díval přímo do očí.

„Na svatbách ti to sluší, ale se mnou, když jsi celá moje, ti to sluší ještě víc,“ pronesl prostě a mně se rozbušilo srdce, než se otočil k otci. „Pane Rossi, smím doprovodit vaši dceru ke stolu?“

Otec mi zezadu stiskl rameno. Jeho přítomnost jsem si v hustém oparu euforie uvědomovala jen matně. „Drž ruce tak, abych na ně viděl.“

„To já vždycky, pane.“

Zavěsila jsem se Angelovi do rámě a jeden z desítek číšníků nás doprovodil k našemu stolu zakrytému zlatým ubrusem a prostřenému křehkým černým porcelánem. Angelo se ke mně naklonil a zašeptal mi do ucha: „Nebo aspoň dokud nebudeš oficiálně moje.“

Rodiny Rossiových a Bandiniových seděly několik míst od sebe – k mému zklamání – avšak nepřekvapilo mě to. Otec byl vždy srdcem každého večírku, a kdekoli se chystal ukázat, tam si štědře zaplatil ta nejlepší místa. Naproti mně studovali vinný lístek guvernér státu Illinois Preston Bishop s manželkou. Vedle nich byl muž, kterého jsem neznala. Obličej mu zakrývala jednoduchá černá maska a oblečený byl ve smokingu, který soudě podle kvalitní látky a dokonalého střihu musel stát jmění. Vedle něj seděla hlučná blondýna v róbě z bílého tylu a se špagetovými ramínky. Další z desítek Venuší, které se tu ukázaly v těch samých šatech.

Muž vypadal, že se nudí k smrti, točil sklenkou s whisky a krásné ženy vedle sebe si nevšímal. Když se k němu naklonila a pokusila se s ním navázat hovor, odvrátil se a sklopil oči k mobilu, až nakonec ztratil zájem úplně a jen zíral na zeď za mnou.

Bodl mě osten smutku. Ta žena si zasloužila víc, než co jí nabízel. Víc než jen chladného muže, s kterým ji nečeká nic dobrého a z něhož vás mrazí v zádech, aniž se na vás podívá.

Vsadím se, že tenhle muž by svojí přítomností dokázal udržet zmrzlinu mraženou několik dní.

„S Angelem si očividně rozumíte,“ poznamenal papá konverzačně a pohlédl na moje lokty, které jsem opírala o stůl. Okamžitě jsem je odtáhla a zdvořile se usmála.

„Je milý.“ Ráda bych řekla „super milý“, ale táta moderní mluvou pohrdá.

„Zapadá do skládačky.“ Papá se napil. „Požádal, jestli by tě mohl vzít příští týden na schůzku, a já souhlasil. Samozřejmě vás doprovodí Mario.“

Jak jinak. Mario je jedním z desítek otcových strážců. Vypadá jak cihla a má stejně vysoké IQ. Tušila jsem, že mě otec dnes večer nespustí z dohledu, především protože věděl, že si s Angelem rozumíme možná až moc dobře. Papá mě celkově vzato podporuje, avšak má rád vše po svém. A to „po svém“ by většině lidí mého věku připadalo zpátečnické a možná že i na hranici barbarství. Nejsem hloupá. Vím, že si kopu hrob, když jsem si nevydupala vzdělání nebo dobré zaměstnání. Vím, že bych se sama měla rozhodnout, za koho se provdám.

Jenže také vím, že buď bude po jeho, nebo vůbec. Svoboda by znamenala, že ztratím rodinu – a rodina pro mě představuje úplně všechno.

Když pominu tradici, chicagská mafie se dalece liší od toho, jak je představovaná ve filmech. Zapomeňte na zaplivané uličky, oslizlé feťáky a krvavé přestřelky s policií. V dnešní době se zabýváme praním špinavých peněz, obchodem a recyklací. Můj otec se otevřeně dvoří policii, přátelí se s politiky v těch nejvyšších pozicích, a dokonce pomohl FBI dopadnout několik velmi nebezpečných podezřelých.

Po pravdě to je také důvod, proč jsme sem dnes večer přišli. Otec souhlasil, že věnuje závratnou částku na novou charitativní nadaci, která má pomáhat sociálně slabé mládeži k dosažení vyššího vzdělání.

Ach, ironie. Má odvěká přítelkyně.

Popíjela jsem šampaňské, zírala přes stůl na Angela, který hovořil s dívkou jménem Emily, jejíž otec vlastnil největší baseballový stadion v Illinois. Angelo jí prozradil, že se chystá přihlásit na magisterský program na Severozápadní univerzitě a při studiu pracovat v otcově účetní firmě. Pravda je, že bude pro mého otce prát špinavé prachy a do konce života sloužit Organizaci. Už jsem přestávala jejich konverzaci vnímat, když se ke mně otočil guvernér Bishop.

„A copak vy, slečno Rossiová? Chystáte se na vysokou?“

Všichni kolem nás si povídali a smáli se s výjimkou muže přede mnou. Ten si stále nevšímal svého doprovodu, raději se věnoval sklence a ignorování mobilu, který se co chvíli rozsvítil, jak mu každou minutou chodila snad stovka nových zpráv. Když se na mě zahleděl, jako by se díval spíš skrz mě. Hlavou mi proletělo, kolik mu asi je let. Vypadal starší než já, ale ne tak docela v otcově věku.

„Já?“ Zdvořile jsem se usmála a záda mi ztuhla. Uhladila jsem si ubrousek v klíně. Moje dobré způsoby jsou bez chybičky a dokážu proplouvat jakoukoli společenskou konverzací. Ve škole se mi dostalo všeobecného vzdělání a studovala jsem i etiketu a latinu. Dokázala bych bavit kohokoli, od světových lídrů po kus odplivnuté žvýkačky. „Před rokem jsem maturovala. Teď bych ráda tady v Chicagu rozšiřovala své společenské vazby a získávala nové známé.“

„Jinými slovy nepracujete, ani nestudujete,“ shrnul to muž přede mnou, kopnul do sebe zbytek drinku a střelil po mém otci zlověstným šklebem. Cítila jsem, jak mi hoří špičky uší. Zadívala jsem se na otce, očima jsem ho prosila o pomoc. Nejspíš muže neslyšel, protože na jeho poznámku nijak nereagoval.

„Kristepane,“ ucedila blondýna vedle toho nevychovance a zrudla. Jenom mávl rukou.

„Jsme tu mezi přáteli. Tohle nikdo ven nevynese.“

Nikdo to ven nevynese? Co je ten člověk sakra zač?

Narovnala jsem se a napila se ze sklenice. „Samozřejmě se věnuji i dalším činnostem.“

„Jsem jedno ucho,“ vybídl mě výsměšně s předstíraným zájmem. Naše strana stolu zmlkla. Bylo to vážné ticho. Takové, které naznačovalo, že se blíží velmi trapný okamžik.

„Velmi ráda se věnuji charitě…“

„To není skutečná činnost. Co děláte?“

Slovesa, Francesko. Použij slovesa.

„Jezdím na koni a baví mě zahradničení. Hraji na piano. A… hm, nakupuji, co potřebuji.“ Akorát jsem to zhoršovala a moc dobře jsem si to uvědomovala. On však nedovolil, aby se konverzace stočila jiným směrem, a nikdo mi nepřispěchal na pomoc.

„To jsou koníčky a požitky. Jaký je váš přínos společnosti, slečno Rossiová, když pominu podporu národní ekonomiky tím, že kupujete tolik oblečení, že by se jím dala zakrýt celá Severní Amerika?“

Příbory zacinkaly o křehký porcelán. Nějaká žena zalapala po dechu. Teď už utichly i ty poslední zbytky hovoru.

„To stačí,“ zasyčel můj otec ledovým hlasem a se zuřivým výrazem v očích. Škubla jsem sebou, muž za maskou však zachoval klid. Víc než co jiného se zdálo, že ho baví, kudy se konverzace ubrala.

„Souhlasím, Arthure. Myslím, že jsem se o vaší dceři dozvěděl vše, co šlo. A to ani ne do minuty.“

„Copak jste doma zapomněl své politické i veřejné povinnosti, stejně jako své vychování?“ ucedil můj otec jako vždy nade vše zdvořile.

Muž vycenil zuby. „Právě naopak, pane Rossi. Pamatuji si je velmi dobře, tedy k vašemu budoucímu zklamání.“

Preston Bishop se ženou uhasili celou tuhle společenskou katastrofu tím, že se mě začali vyptávat na moje dětství v Evropě, recitály a na to, co bych chtěla studovat (botaniku, ačkoli jsem nebyla tak hloupá, abych si stěžovala, že mě vysoká nečeká). Rodiče se nad mými bezchybnými konverzačními dovednosti pyšně usmívali, a dokonce i žena sedící vedle toho neurvalého cizince se váhavě připojila ke konverzaci a pověděla nám, že před nástupem na vysokou putovala po Evropě. Byla to novinářka a procestovala celý svět. Avšak bez ohledu na to, jak byli všichni milí, jsem nedokázala zapomenout na to strašlivé ponížení, které mi uštědřil ostrý jazyk jejího partnera, jenž se – jen tak mimochodem – se znuděným výrazem vrátil k zírání do sklenky čerstvě dolité whisky.

Uvažovala jsem, že bych poznamenala, že spíš než další drink by s ním úplné zázraky dokázala profesionální pomoc.

Po večeři přišel na řadu tanec. Každá přítomná žena měla kartičku s tanečním pořádkem, vyplněnou jmény těch, kteří tanec s ní vyhráli v tiché aukci. Veškerý výtěžek poputuje na charitu.

Zašla jsem si taneční pořádek prostudovat k dlouhému stolu se jmény všech přítomných žen. Srdce se mi při pohledu na něj rozbušilo, protože mi na něm neušlo Angelovo jméno. Nadšení však hodně rychle vystřídala zlá předtucha, protože můj seznam, mnohem delší než taneční pořádky ostatních, byl po okraj popsaný italsky znějícími jmény. Očividně strávím celý večer tancem, až mi z toho odpadnou nohy. Ukrást si s Angelem chvilku pro polibek bude náročné.

Jako první mě čekal tanec s federálním soudcem. Pak s bouřlivým italoamerickým playboyem z New Yorku, který mi prozradil, že sem přišel jenom proto, aby zjistil, jestli jsou zvěsti o mém vzhledu pravdivé. Políbil mě na lem šatů jako nějaký středověký vévoda, než ho, namol opilého, přátelé odtáhli zpátky k jeho stolu. Prosím, nechoď se otce ptát, jestli se mnou můžeš na schůzku, sténala jsem v duchu. Působil na mě jako zazobaný hlupák, který by můj život proměnil ve verzi z Kmotra. Třetí byl na řadě guvernér Bishop a čtvrtý Angelo. Jednalo se o relativně krátký waltz, snažila jsem se však nenechat se tím otrávit.

„Tak tady ji máme.“ Angelo se rozzářil, když si ke mně a guvernérovi přišel pro náš tanec.

Ze stropu visely lustry a mramorová podlaha pod klapajícími podpatky tanečníků zpívala. Angelo se ke mně sklonil, chytil mě za ruku a druhou mi položil kolem pasu.

„Jsi nádherná. Krásnější než před dvěma hodinami,“ vydechl, až mě na tváři zahřál teplý vzduch. V srdci se mi rozletěli droboučcí sametoví motýlci.

„To jsem ráda, protože v tom nemůžu dýchat.“ Zasmála jsem se a zadívala se mu do očí. Věděla jsem, že mě teď nemůže políbit. Motýlky zalila panika, až se utopili v přívalu obav. Co když si ten okamžik vůbec neukradneme? Pak by ten vzkaz byl naprosto zbytečný.

Ta dřevěná truhlička mě buď zachrání, nebo zabije.

„Pokud ti dojde dech, moc rád ti dám dýchání z úst do úst.“ Přejel pohledem po mém obličeji a ohryzek se mu zhloupl, když ztěžka polkl. „Moc rád bych ale začal tím, že tě příští týden vezmu na schůzku, pokud bys chtěla.“

„Chci,“ vyhrkla jsem možná až příliš rychle. Zasmál se a přitiskl čelo k mému.

„Chtěla bys taky vědět kdy?“

„Kdy si vyjdeme?“ zeptala jsem se přihlouple.

„To taky. A mimochodem to bude v pátek. Myslel jsem ale, odkdy jsem věděl, že se staneš mojí ženou?“ zeptal se bez zaváhání. Stěží jsem dokázala přikývnout. Chtělo se mi plakat. Cítila jsem, jak mě uchopil kolem pasu ještě pevněji, a uvědomila si, že ztrácím rovnováhu.

„Pochopil jsem to v létě, když ti bylo šestnáct. Mně bylo dvacet. Připadal jsem si jako pedofil.“ Zasmál se. „Do naší chaty na Sicílii jsme dorazili pozdě. Táhl jsem zrovna kufr podél cesty k našim chatkám, když jsem tě zahlédl, jak na molu splétáš věnec z květin. Usmívala ses na ty květiny, byla jsi tak krásná a nedosažitelná, a já nechtěl kouzlo okamžiku zničit tím, že bych na tebe promluvil. Pak vítr ty květiny rozfoukal všude kolem. Ani jsi nezaváhala. Vrhla ses do řeky a pochytala všechny květy, které se uvolnily z toho věnce, i když jsi věděla, že je tak jako tak zničený. Proč jsi to udělala?“

„Matka měla narozeniny,“ přiznala jsem. „Nesměla jsem ji zklamat. A ten narozeninový věneček byl nakonec dokonalý.“

Pohled mi sklouzl k tomu bezútěšnému prostoru mezi námi.

„Nesměla jsi ji zklamat,“ zopakoval Angelo zamyšleně.

„Toho dne jsi mě na toaletách v restauraci políbil na nos,“ připomněla jsem mu.

„To si pamatuju.“

„Znovu si dneska ukradneš polibek na nos?“ zeptala jsem se.

„Nikdy bych ti nic neukradl, Frankie. Svůj polibek si od tebe koupím za plnou cenu do posledního měďáku,“ odpověděl dobrosrdečně a mrkl na mě. „Ale bojím se, že vzhledem k tvému plnému tanečnímu pořádku a tomu, že dnes musím prohodit pár slov s každým členem mafie, kterému se podařilo ukořistit vstupenku na tuhle akci, to budeme muset odložit. Neboj, už jsem pověděl Mariovi, že mu štědře zaplatím, aby si dal v pátek načas, až bude vyzvedávat naše auto z parkoviště restaurace.“

Náznak paniky se teď už proměnil v čirou hrůzu. Jestli mě dnes večer nepolíbí, věštba z toho vzkazu se nevyplní.

„Prosím.“ Pokusila jsem se rozzářeně usmát, abych svůj děs zamaskovala za nedočkavost. „Moje nohy si zaslouží odpočinek.“

Kousl se do pěsti a zasmál se. „Tolik sexuálních narážek, Francesko.“

Nevěděla jsem, jestli se chci spíš rozbrečet beznadějí, nebo rozkřičet podrážděním. Nejspíš obojí. Píseň ještě ani neskončila a my jsme se pořád kolébali v ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Citát

Věnování

Seznam písní

Prolog

1. kapitola