Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Bezcitný hrabě

Vydání první

Copyright © 1974 by Barbara Cartland

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images,

Pi Creative Lab and PicLab23.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2342. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Cruel Count vydaného

nakladatelstvím Pan Books Ltd., v roce 1974

Český překlad © 2020 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1319-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1320-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Barbara Cartland

Bezcitný hrabě

Kapitola 1.

1819

Vesta vystoupila na molo s pocitem, jako by se jí země pod nohama stále hýbala. Pak se vydala dále po nábřeží, zastavila se a rozhlédla se kolem sebe.

Věděla, že je Katóna krásná, ale nenapadlo ji, že bude nádherná tak, až se jí z toho bude tajit dech.

Už sám malinký přístav s dřevěnými domky a červenými střechami byl malebný. Za ním se rozkládaly tmavězelené olivové háje, které přecházely v bohatě zalesněné kopce, a daleko na obzoru se proti modré obloze vypínaly zasněžené vrcholky vysokých hor.

A všude kvetly květiny.

Květiny v truhlících na oknech malých domků, květiny na loukách nízkých kopců, v roklích, pod olivovníky. Všude byly květiny zářivých barev, které ji uváděly v úžas.

„Má nová země,“ zašeptala si pro sebe.

V srdčité tváři jí zářily modré oči, když čekala, až k ní přes molo dojde člen posádky v uniformě nižšího důstojníka.

Elegantně jí zasalutoval a řekl: „Zaplatil jsem deseti mužům, aby vaše zavazadla donesli do hostince, mylady. Dovolíte mi, abych vás doprovodil?“

„To nebude nutné, pane Barnesi,“ odvětila Vesta. „Vím, že kapitán má obtíže držet loď na tak rozbouřeném moři. Přeje si co nejrychleji odplout.“

„Ale mylady, někdo by tu na vás měl čekat.“

„Předpokládám, že jsou v hostinci,“ odpověděla Vesta. „Nemohli přece vědět, v jaký den a v jakou hodinu dorazíme.“

„To opravdu ne, mylady. Můžeme mluvit o štěstí, že tu vůbec jsme.“

Poddůstojník se usmál a Vesta se na něj usmála také.

„Občas jsem se cestou bála,“ přiznala. „Ale v pořádku jsme dorazili a já jsem za to ze srdce vděčná. Předáte, prosím, posádce mé díky?“

„Samozřejmě. Bylo pro nás ctí mít vás na palubě, mylady.“

„Děkuji vám, pane Barnesi.“

Vesta mu podala ruku. Potřásl jí a řekl: „Rád bych vám jménem svým i jménem celé posádky, mylady, popřál hodně štěstí do budoucna.“

„Děkuji vám, pane Barnesi,“ zopakovala Vesta.

Zasalutoval jí a zamířil po molu zpět k pramici, na níž z lodi přivezl lady Vestu Cressingtonovou-Fontovou i s jejími zavazadly.

U vesel sedělo osm britských námořníků a Vesta potlačila nutkání jim zamávat, protože jí to přišlo příliš důvěrné. Místo toho se otočila a vydala se za muži, kteří na zádech nesli její zavazadla. Se zděšením si uvědomila, že někteří z nich jsou tak staří, že se pod svými břemeny téměř ohýbají v pase. Vesta přemýšlela, kolik asi musí vážit nadherné nadýchané róby, které byly součástí její výbavy. V tu chvíli ji však zavazadla pramálo zajímala v porovnání s lidmi, kteří stáli před svými domy či pracovali v přístavu. Věděla, že její budoucnost je spojená právě s nimi.

Muži měli tmavé vlasy, robustní postavy a ostře řezané rysy, ženy byly velmi pohledné, baculaté a přitažlivé. Všichni se usmívali a jejich pleť opálená od slunce byla zlatavá.

Děti měly jasné zvídavé oči a na hlavách malé červené čepičky s dlouhými střapci, které byly součástí jejich národního kroje.

„Je to krásná země a lidé jsou tu milí,“ usoudila Vesta.

Vzpomněla si, že když před ní otec poprvé Katónu zmínil, překvapeně na něj pohlédla.

„Katóna?“ opakovala tázavě.

„Víš, kde to je?“ zeptal se jí vévoda ze Salfontu.

Vesta na okamžik zaváhala. „Ve Středozemním moři?“ řekla pomalu. Pak si však vzpomněla. „Ale jistě, jak jsem jen mohla zapomenout. Samozřejmě že vím. Leží mezi Albánií a Řeckem a je nezávislá na Osmanské říši, kde vládnou Turci.“

„To je pravda,“ potvrdil vévoda. „Jsem rád, že jsi tak vzdělaná.“

„Musím se přiznat, že právě o Katóně nejsou mé znalosti nijak hluboké,“ přiznala Vesta. „Ale myslím, že ji nijak nezasáhla válka.“

„Máš pravdu,“ odvětil vévoda. „Napoleon Bonaparte Katónu nedobyl, a tak se jí podařilo uniknout zkáze, která zachvátila velkou část Evropy, a kromě toho nemuseli obětovat životy mužů.“

Vestě neuniklo, jak hořce pronesl poslední větu. Jakákoli zmínka o válce mu bolestně připomněla skutečnost, že jeho jediný syn zahynul u Waterloo.

Vesta spatřila, že muži se zavazadly vstupují do dvora malého hostince. Zamířila za nimi a v tu chvíli se ve dveřích objevil muž, očividně hostinský, který se jí hluboce poklonil.

To byla přesně ta chvíle, kdy mohla dát najevo svou znalost jazyka, který se tak pilně učila cestou z Anglie.

„Čekali jste mne?“ zeptala se a doufala, že jí hostinský bude rozumět.

„Ano. Ano! Vznešená paní.“

„A čekají na mne i další lidé?“

Zavrtěl hlavou a začal jí cosi sáhodlouze vysvětlovat. Bohužel však rozuměla každému desátému slovu.

Bylo jí ale jasné, že pro ni nikdo nepřijel.

Zdálo se, že ji očekávali, a bylo zřejmé, že hostinský ví o tom, že ji tu měla vítat skupina lidí.

Hostinský ji za neustálého hovoru vedl úzkou chodbičkou do malého soukromého salonku. Byl to příjemný pokoj s dělenými okny, skrze něž byl na jedné straně výhled do přístavu a na straně druhé do malé zahrádky plné květin, v níž Vesta poprvé v životě spatřila pomerančovník obtěžkaný oranžovými plody.

Po chvíli se v salonku objevila robustní žena středního věku, která udělala pukrle a nabídla jí, že jí ukáže horní patro.

Vesta vstoupila do ložnice, kde by se mohla umýt či převléknout, pokud by o to stála. Protože však takové přání neměla, pouze si svlékla těžký plášť, který na sobě měla na lodi, položila ho na postel a pak se vrátila zpět do salonu.

Přešla k oknu a venku v přístavu spatřila škuner, který ji přivezl z Anglie, jak sebou divoce škube na kotvě. Právě na palubu vytahovali člun a Vesta náhle pocítila strach, že spolu s lodí zmizí i její poslední spojení s domovinou.

Na lodi bylo padesát mužů, kteří ji znali, mluvili jejím jazykem, byli jejími spoluobčany. A ti ji nyní nechávali samotnou v cizí zemi, jejíž zástupci se ani neobtěžovali vyslat někoho, kdo by ji přivítal.

Nechápala to.

Předseda vlády, Jeho Excelence János Sutez, jí velmi jasně vysvětlil, co ji čeká.

„Jeho Výsost na vás nebude čekat v přístavu,“ řekl jí, „ale v paláci v Djilasu. Místo něj přijede baron Milovan, významný šlechtic, který má krásný zámek v půli cesty mezi Jenem, kde se vylodíte, a Djilasem, kde budete oficiálně přijata se všemi myslitelnými poctami.“

„Kdo ještě přijede s baronem?“ ptala se Vesta s pocitem, že musí být připravena na všechno.

Předseda vlády její úzkosti rozuměl a detailně jí vysvětlil všechno, co se týkalo rodokmenů i osobností z řad uvítacího výboru. Kromě baronovy ženy přijedou ještě dvě dámy. A dále pak řada dvořanů, státníků a šlechticů, kteří ji všichni doprovodí do hlavního města.

„První den bude velmi neformální,“ pokračoval předseda vlády. „Bude se předpokládat, že budete po dlouhé cestě trochu unavená. Pojedete do baronova sídla a tam zůstanete přes noc.

Odtud to je do Djilasu jen dvě hodiny jízdy, na oběd se však zdržíte ještě před hlavním městem v jiném krásném paláci, který patří jednomu ze členů vlády.“

Usmál se. „Tam se budete moci převléknout do svých nejlepších šatů, abyste oslnila davy, které vás budou při příjezdu vítat.“

„A co kníže?“ zeptala se Vesta.

„Jeho Výsost na vás bude čekat na schodech paláce. Bude mu samozřejmě znám přesný okamžik, kdy dorazíte, a jakmile váš kočár zastaví, sejde po schodech dolů, tak abyste se potkali v půli cesty.“

Znovu se usmál. „Kdybych tam byl já, měl bych tu čest vložit vaši ruku do jeho. V mé nepřítomnosti se ceremonie chopí baron.“

Vesta se zhluboka nadechla. Věděla, že tento okamžik bude nejděsivější z celé cesty.

Přešla přes malý salonek. Co se asi mohlo stát? Jak je možné, že tu na ni nikdo nečeká?

Předseda vlády jí jasně řekl, že na ni bude v Jenu čekat malá delegace. O kus dál byl i větší přístav, ale Jeno bylo nejblíže hlavnímu městu, vzdálenému jen asi pět hodin jízdy. Bylo by jistě možné ujet celou cestu za jeden den, přesto bylo rozhodnuto, že se na noc zdrží u barona.

„Nejspíš si spletli den, kdy mám dorazit,“ usoudila Vesta nakonec.

Věděla však s jistotou, že jí předseda vlády říkal, že do Jena dorazí mezi pětadvacátým květnem a prvním červnem. A dnes bylo dvacátého šestého, takže tu nebyla pozdě. A kdyby dorazila včera, copak by po ní mohli chtít, aby strávila noc sama v malém hostinci?

Vtom si však uvědomila, že nikdo neví, že je sama. Ale i přesto jí bylo jasné, jak by předseda vlády zuřil, kdyby byl s ní a žádná delegace na ně nečekala.

Do salonu vpadl hostinský a Vesta pochopila, že se jí ptá, jestli nechce něco k jídlu.

„Děkuji,“ usmála se na něj. „To bych ráda.“

Bylo teprve poledne, ale přesto měla hlad. Posádce se podařilo nakoupit zásoby v Neapoli, po dlouhé plavbě však měla dost těch několika jídel, která lodní kuchař vařil pořád dokola, a tak jedla stále méně a méně.

Prostřeli pro ni u okna, z něhož byl výhled do zahrady, a o chvíli později vstoupila dovnitř mladá dívka se zlatou pletí a nesla velký talíř s jakýmsi nádherně vonícím pokrmem. Byla to ryba v omáčce z vajec, oleje a citronové šťávy, na kterou jí pobočník předsedy vlády pěl ódy.

Oba se Vestě stali učiteli – předseda vlády ji vzdělával v jazyce, zatímco jeho pobočník jí vyprávěl o zemi, jídle a zábavě, které se tam lidé oddávají.

„Jak víte,“ řekl jí jednou, „náš národ je směsicí Řeků, Albánců a Maďarů – a právě Maďaři ve společnosti dominují. Vkus i všechno ostatní je ovšem ovlivněno všemi třemi národy.“

Usmál se. „Co se týče jídla, pravděpodobně nás nejvíce ovlivnili Řekové. Protože máme dlouhé pobřeží, není nouze o výtečné ryby a jiné plody moře, takže i žena, která není v kuchyni nějak výjimečná, umí připravit skvělou rybu.“

Nebylo pochyb o tom, že ryba připravená pro Vestu k obědu je velice chutná. Po ní následovalo jehněčí, šťavnaté a jemné, pečené na dlouhém špízu s rajčaty a jakousi zelenou zeleninou, kterou neznala, ale chutnala jako papriky. Jehněčí bylo posypané bylinkami a Vesta si umínila, že až dorazí do hlavního města, přečte si něco o místní květeně.

Cestou zjistila, že ani předseda vlády, ani jeho pobočník nebyli schopni jí zodpovědět polovinu otázek.

Hostinský jí přinesl lehké bílé víno, a i když ho požádala rovněž o vodu, usrkávala vína, které jí přišlo mimořádně dobré. Bývala by se ráda zeptala, jestli je místní, ale to bylo nad její znalosti jazyka.

Nejenom že pro ni bylo obtížné hostinskému rozumět, protože měl docela jiný přízvuk než předseda vlády a pobočník, ale bylo zřejmé, že i on jí rozumí sotva pár slov.

Když Vesta dojedla, usoudila, že bude kolem jedné. Napadlo ji, že obyvatelé přístavu budou mít siestu. Vykoukla z okna a spatřila několik starších mužů, jak sedí na židlích před vchody do svých domů. Měli skloněné hlavy a oči přivřené proti jasnému slunci.

Co jen budu dělat? zeptala se sama sebe, pokud pro mne nikdo nepřijede?

Ta myšlenka ji děsila. Co když na ni zapomněli? Co když tu bude trávit den za dnem, měsíc za měsícem? Co když jí dojdou peníze a nebude mít čím zaplatit za jídlo?

Možná bude muset pracovat. Co ale bude dělat? Pomáhat v olivových hájích nebo v hostinci?

Otřásla se. Právě za to, že takto snila, ji matka často plísnila.

„Máš příliš bujnou fantazii, Vesto,“ říkávala. „Musíš se naučit být praktičtější, stát nohama na zemi. Žít v pohádkovém světě je na nic.“

Byla to její nejpolitováníhodnější chyba, jak si Vesta uvědomovala. Jenže se ale nedokázala ovládnout, když mohla prožít kouzelné dobrodružství.

Vybavila si, jak před dvěma nebo třemi roky zaslechla své rodiče, kteří se o ní bavili, aniž by tušili, že poslouchá.

„Mám strach o Vestu,“ řekla vévodkyně.

„Proč?“ zeptal se vévoda.

„Je tak uzavřená. Vůbec se nepodobá ostatním dívkám. Žije si v nějakém svém světě a půlku času netuší, co se děje kolem ní.“

„Možná je to dobrá věc,“ namítl vévoda.

„To tedy rozhodně není,“ horlila vévodkyně. „Vesta od lidí čeká příliš mnoho. Myslí si, že žijí podle jejích ideálů.“

„Pak se dočká zklamání,“ předpověděl vévoda.

„Zažije bolest a neštěstí,“ poznamenala vévodkyně. „Když člověk očekává příliš, nevyhnutelně přijde velké zklamání.“

Povzdechla si.

„Vesta je příliš citlivá, příliš uzavřená a má příliš bujnou fantazii.“

„Vyroste z toho,“ řekl vévoda pevně.

Ale Vesta z toho nevyrostla. Její fantazie se s věkem spíš prohlubovala.

Než však odjela z Anglie, slíbila si, že bude opatrná, rozumná a že ji nepřekvapí nic, jakkoli to bude odlišné od světa, na který je zvyklá.

Od nikoho nesmím příliš mnoho očekávat, napomínala se a uvědomovala si, že myslí hlavně na jednu osobu.

Cítila neklid a obavy. Přešla přes pokoj. Měla by se jít projít do přístavu nebo by zkrátka měla trpělivě čekat, až někdo přijede?

Donutila se usednout do křesla.

V krbu tak velkém, aby se do něj v zimě vešla obrovská polena, nehořel oheň, působilo to prázdným a nepříjemným dojmem. Vesta cítila, jak jí nálada klesá k bodu mrazu.

V tu chvíli zaslechla z chodby hlasy. Jeden z nich byl silný a panovačný a zcela jistě kultivovaný.

Vesta nerozuměla slovům, ale napadlo ji, že možná konečně dorazil uvítací výbor. Instinktivně ztuhla a narovnala se v zádech.

Když odjížděla, vévodkyně jí řekla: „Nezapomeň se chovat důstojně, Vesto. Můžeš být hrdá na svůj původ a na významné postavení svého otce. A kromě toho jsi Angličanka. Nes hlavu hrdě vztyčenou a nezapomeň, že ať se stane cokoli, nesmíš ukázat své city.“

„Pokusím se, mamá,“ řekla Vesta poslušně.

Nyní doufala, že se jí ve tváři žádné emoce nezračí, když sledovala, jak se otevřely dveře a dovnitř vpadl nějaký muž.

Přes pevné odhodlání dívku poněkud překvapil jeho vzhled.

Měl husté černé vlasy, široká ramena a útlé boky. Měl štíhlou šlachovitou postavu a Vesta si pomyslela, že ještě nikdy neviděla nikoho s tak úchvatnou tváří.

Měl ostře řezané rysy, rovný nos a dvě všepronikající oči, kterými na ni zíral tak pátravě, že pocítila nervozitu.

Chová se velice drze, pomyslela si Vesta.

S překvapením zjistila, že má oblečení i boty pokryté vrstvou prachu, a místo aby měl kolem krku vázanku, košile se mu nahoře otvírala a odhalovala jeho krk a hruď.

„Řekli mi, že jste přijela sama,“ prohlásil a jeho hlas jako by burácel celým pokojem. „Kde je předseda vlády?“

V jeho hlase bylo něco autoritativního a Vesta se narovnala v zádech.

Poprvé od chvíle, kdy přijela do Katóny, cítila vztek. Když zjistila, že na ni nikdo nečeká, cítila znepokojení, ale způsob, jakým s ní tento cizinec jednal a mluvil, ji rozčiloval.

„Vzhledem k okolnosti, sire, že víte, kdo jsem,“ řekla pomalu a pečlivě vybírala slova, „bylo by od vás zdvořilé, kdybyste se mi nejprve představil a až poté kladl otázky.“

Muž na ni chvíli zíral, jako by ho její odpověď překvapila. Pak za sebou zavřel dveře a pokročil dál do místnosti.

Působil velmi mocným dojmem, a když se jeho téměř černé oči setkaly s jejíma modrýma, Vesta si v duchu pomyslela: Vypadá jako orel.

„Mé jméno,“ řekl neznámý, „je Czakó – hrabě Miklōs Czakó – a nesu velmi důležitou zprávu pro předsedu vlády.“

Jeho angličtina byla dokonalá, měl pouze lehounký přízvuk, téměř neznatelný, který prozrazoval, že není jeho mateřským jazykem.

„Obávám se, že kdybyste chtěl zprávu předat Jeho Excelenci, měl byste před sebou ještě dalekou cestu,“ odtušila Vesta.

„Co tím, kčertu, myslíte?“ vyštěkl hrabě.

Pak si všiml, jak šokovaně se tváří, a rychle dodal: „Omlouvám se, mylady. Neměl jsem takto hovořit. Mám však své rozkazy přímo od knížete.“

„Přicházíte sem ode dvora?“ zeptala se Vesta.

„Ano.“

Jeho odpověď nemohla být úsečnější.

„Domnívám se, že muselo dojít k nějaké chybě nebo nedorozumění ohledně data mého příjezdu,“ řekla Vesta pomalu. „Jeho Excelence předseda vlády se domníval, že na můj příjezd bude čekat baron Milovan.“

„Kde je předseda vlády?“ zeptal se hrabě znovu.

Z tónu jeho hlasu bylo zjevné, že ho mimořádně dráždí, že na jeho otázku ještě neodpověděla.

„Jeho Excelence je v Neapoli v nemocnici.“

„V nemocnici!“

„V Biskajském zálivu bylo moře velmi prudké,“ vysvětlovala Vesta, „ale to ještě nebylo nic proti bouři, která se strhla, když jsme vpluli do Středozemního moře. Kapitán se dokonce v jeden okamžik obával, že se loď potopí.“

„A předseda vlády se zranil?“

„Zlomil si nohu. Byla to ošklivá zlomenina a lékaři v neapolské nemocnici, kam jsme ho vzali, nám vysvětlili, že nebude moci cestovat ještě nejméně dva týdny. Jeho Excelence trvala na tom, že se mám na další cestu vydat sama.“

„Sama?“ zvolal hrabě. „Ale kde jsou další členové vašeho doprovodu?“

Vesta se nedokázala neusmát, na tvářích se jí objevily dolíčky. Pochopila, že gentleman před ní je šokovaný a překvapený tím, co mu sdělovala, a protože ji tolik dráždil, udělalo jí to radost.

„Poté co jsme odpluli z Neapole,“ pokračovala škodolibě, „už jsme se těšili na to, až zakotvíme v Jenu. Ale bohužel mnoho členů posádky onemocnělo. To se stalo dvanáctého dne plavby. Nemoc se projevovala výraznými skvrnkami na pokožce, a tak jsme se v první chvíli obávali, že to jsou pravé neštovice.“

„Neštovice!“ zvolal hrabě zděšeně.

„Naštěstí se naše podezření nepotvrdilo,“ pokračovala Vesta. „Ukázalo se, že to byly pouze plané neštovice, ale i tak to bylo velmi nepříjemné a opravdu nakažlivé.“

„Ale váš doprovod…“

„Má gardedáma a pobočník onemocněli včera,“ vysvětlila mu Vesta. „Dnes ráno měli oba vysokou horečku. Pobočník měl více než třicet devět stupňů Celsia. V takovém stavu se mnou nemohl na břeh.“

„Dobrý bože!“

Nebylo pochyb o tom, že gentlemana v zaprášených šatech její vyprávění znepokojilo. Okamžik si ji jen prohlížel, její jasné modré oči, v nichž jí hrály pobavené ohníčky, a štíhlou postavu usazenou v křesle.

Pak ostře řekl: „Vzhledem k nepřítomnosti předsedy vlády musím tedy situaci vysvětlit vám. Důvod, proč vás nikdo nepřijel přivítat, lady Vesto, je ten, že vypukla revoluce.“

„Revoluce?“ Teď byla s překvapením na řadě Vesta.

Hrabě přikývl. „Stalo se to asi před týdnem. Kníže proto rozhodl, že nejlepší bude, když se vrátíte domů. Právě tuto zprávu jsem měl předat předsedovi vlády.“

Vesta chvíli nic neříkala. Pak hlasem, který jen stěží poznávala, vykoktala: „Opravdu naznačujete…, že bych se měla vrátit… do Anglie?“

„Bylo by to nejlepší.“

„Poté co jsem absolvovala cestu sem? Byla dlouhá a mimořádně strastiplná.“

„Toho jsem si vědom,“ souhlasil hrabě. „Revoluce je však nebezpečná záležitost a nikdo neví, co z ní vzejde.“

„Chcete říci…, že kníže může být donucen abdikovat nebo být svržen z trůnu?“

„Nemohu to vyloučit.“

„Ale zatím se tak nestalo.“

„Ne, zatím ne.“

Vesta se znovu odmlčela a po chvíli řekla: „Jak se podle vás mám vrátit? Má loď je pryč. Míří do Athén, odkud se mají má gardedáma a pobočník vrátit do Katóny po zemi nebo po moři.“

„Jistě tu jsou i jiné lodě,“ namítl hrabě rychle.

S těmi slovy vyhlédl z okna, jako by očekával, že v přístavu nějaká bude.

„I kdyby byly,“ namítla Vesta klidně, „stejně bych se na žádnou nenalodila. Nemám v úmyslu se vracet do Anglie.“

„To je přece směšné,“ odsekl hrabě. „O naší zemi nic nevíte. Myslím, že toho moc nevíte ani o revolucích, protože v Anglii nikdy žádná nebyla. Musíte myslet na sebe a odplout, abyste byla v bezpečí.“

„Rozhodla jsem se, že sem přijedu,“ prohlásila Vesta pevně, „a ať už se stane cokoli, je mou povinností zůstat.“

„Dobrý bože! Ženská, musíte mne přece poslechnout!“

Hrabě byl očividně rozčilený. Vesta se pomalu zvedla. Pohlédla na něj a z očí jí létaly modré blesky.

„Nedokážu pochopit,“ ucedila, „že kvůli revoluci lidé kolem Jeho Výsosti zcela pozbyli dobrého vychování. Nyní se mi, prosím, omluvíte za to, jak jste se mnou mluvil.“

Jejich zraky se setkaly a Vesta si okamžik myslela, že se jí hrabě postaví na odpor. Pak ale tiše řekl: „Omlouvám se a doufám, že mi odpustíte. Hovořil jsem tak pouze ze strachu o vás.“

„Ráda o sobě rozhoduji sama,“ odtušila Vesta. „Ale chtěla bych znát odpověď na otázku: Je Jeho Výsost v nebezpečí?“

Hrabě otázku chvíli zvažoval, než odpověděl: „To nemohu říci s jistotou. Mohl by být.“

„V tom případě,“ řekla Vesta, „je mé místo po jeho boku.“

„Ale to není možné!“ zvolal hrabě. „Jeho Výsost mě vybavila pravomocí vás požádat, abyste se vrátila domů. Až se záležitosti v Katóně urovnají, pošleme do Anglie vyslance, aby s vámi dále projednal otázku sňatku.“

Zarazil se. „V tento okamžik však pro vás bude nejlepší odjet. Najdu pro vás loď.“

„Jak jsem vám již řekla,“ opakovala Vesta trpělivě, ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola 1.