Lucy & Stephen Hawking

GEORGE AND THE UNBREAKABLE CODE

Published by the arrangement with Random House Children´s Books, one part of the Random House Group Ltd.

All rights reserved

Copyright © Lucy Hawking, 2014

Cover artwork, design and lettering ©

Illustrations by Garry Parsons

Illustrations/Diagrams copyright © Random House Children´s Publisher, 2014

Translation © Lukáš Grygar, 2016

ISBN 978-80-242-6717-3

Pro všechny, kdo někdy užasle vzhlédli k nočnímu nebi a chtěli se dozvědět víc…

1. kapitola

Na jiné planetě by tenhle příbytek v koruně stromu sloužil jako parádní místo k pozorování noční oblohy. Třeba na planetě, kde nejsou žádní rodiče. Domek byl v polovině velikánské jabloně, která trůnila uprostřed zeleninového záhonku, právě v ideální výšce, aby z něj kluk jako Jirka mohl celou noc vyhlížet hvězdy. Jenže Jirkova maminka s tatínkem měli jiné představy, jak by měl trávit čas: zahrnovaly nejenom domácí práce a domácí úkoly, ale taky si měl hrát s mladšími sestřičkami, večeřet nebo třeba… spát! V posteli!

Nic z toho Jirku nezajímalo tolik jako možnost vyfotografovat si Saturn. Alespoň jednu jedinou fotku jeho nejmilejší planety, obřího plynného obra a jeho nádherných, zmrzlých prstenců. Jenže slunce touhle dobou zapadalo hrozně pozdě a Saturn se na noční obloze objevoval až kolem půlnoci. A to bylo dávno po večerce, kdy Jirka musel z jabloně dolů a pod duchnu.

Zrovna seděl na kraji svého stromového království, klinkal nohama a počítal, kolik hodin a dní to ještě potrvá, než bude dospělý – a pánem svého času…

„Jak to de?“ skočila mu do myšlenek postavička, navlečená do volných kapsáčů, tak o číslo větších, a mikiny s kapucí. Na hlavě měla kšiltovku.

„Hej!“ rozzářil se Jirka. „Anče?“

Nahoru k němu se vyhoupla jeho kamarádka, ta vůbec nejlepší už od chvíle, kdy se její rodina před lety přistěhovala do Liškova. Anče bydlela o dům vedle, ale nekamarádili spolu jen proto, že byli sousedé. Jirka měl Aničku prostě rád: byla dcerou vědce, byla chytrá jako opice a k tomu taky vtipná a odvážná a jednoduše super. Nevyhýbala se žádnému dobrodružství, nenechala žádný kámen nepřevrácený a hlavně si nenechala nic jen tak nabulíkovat.

„Co tu vyvádíš?“ zeptala se Jirky.

„Nic,“ pokrčil rameny, „jen čekám.“

„A na co?“

„Na něco,“ řekl a zněl zkroušeně.

„Tak to jsme dva,“ řekla Anička. „Myslíš, že vesmír na nás zapomněl? Když máme zakázáno do něj lítat na výpravy?“

Z Jirky vypadl povzdech. „A co ty – myslíš, že se do něj ještě někdy podíváme?“

„Hned tak to nebude…,“ zamyslela se Anička.

„Možná už jsme si všechnu legraci užili a teď, když je nám jedenáct, už musíme být jenom vážní.“

Jirka se postavil a cítil, jak se pod jeho váhou dřevěné plaňky prohýbají. Bezpečností svého příbytku si byl jistý. Skoro jistý. S tátou ho postavili z haraburdí, které vyhrabali na skládce. Místo, kde teď s Aničkou seděli, se pod taťkou při stavbě propadlo a Jirka musel napnout veškeré síly, aby Tobiáše s nohou uvízlou mezi prolomenými prkny vytáhl zpátky, zatímco se dvojčátka Janička s Helenkou hystericky řehtala.

Tatínkova malá nehoda měla jednu výhodu: holkám zůstala jabloň zapovězena a nahoru mohl jen Jirka, což mu naprosto vyhovovalo. Příbytek zůstal jeho královstvím, daleko od jakýchkoli domácích zmatků. Na bezpečnost dbal velice ochotně a provazový žebřík za sebou vždycky vytáhl nahoru, aby náhodou některou ze sestřiček nenapadlo se po něm sápat. Ale počkat! To znamenalo, že…

„Hej,“ došlo Jirkovi, že Anička se tu zjevila, i když byl žebřík nahoře. „Jak ses sem dostala?!“

„V mládí mě kousnul radioaktivní pavouk,“ zazubila se Anče. „Takže mám teď zvláštní schopnosti, se kterejma se teprve učím žít!“ dodala dramaticky. Jirka výmluvně ukázal k uzlu provazu, kterého si právě všiml. Byl uvázaný na konci nejsilnější větve.

„Tvoje práce?“

„Jo,“ přikývla Anče. „Chtěla jsem vyzkoušet, jestli to zvládnu.“

„Bych ti shodil žebřík,“ řekl Jirka.

„Když jsem za tebou lezla posledně, tak jsi mě nechal hádat asi milion různejch hesel a pak jsem tě stejně musela uplatit fidorkou!“

„To byla houby fidorka,“ namítl

Jirka, „prostě jsi vzala ten svůj pokus o čokoládu, co jsi vyrobila u vašich v laboratoři, a zabalila ho do prázdnýho obalu, jako že to nepoznám.“

„Když může pokusný myši vyrůst na zádech ucho, proč bych nemohla vypěstovat umělou čokoládu?“ zaprotestovala Anička. „Musí jít přece vymyslet čokoládový molekuly, který se budou dál množit a dělat další čokoládu, no ne?“

Z Aničky byla poslední dobou začínající experimentální chemička. Kuchyň proměnila na laboratoř a svou maminku Zuzanu tím často dováděla k šílenství. Když například jednou hmátla do lednice pro krabici jablečného džusu, narazila na misku bílkovinných krystalů.

„No pro tvoji informaci,“ řekl Jirka, „ta čokoláda chutnala jako dinosauří hnáta.“

„No to teda nene!“ začertila se Anička. „Moje domácí čokoláda byla vynikající. Nevíš, co meleš. Copak jsi někdy ožužlával nohy nějakýmu dinosaurovi?“

„Spíš dinosauří nehty,“ opravil se Jirka. „Fakt humus. Jako by ti před trilionem let zkameněla.“

„Pchá, jako bys tomu rozuměl. Copak jsi nějakej germán?“

„Říká se gurmán. A stejně ani nevíš, co to znamená.“

„Náhodou vím.“

„A co teda?“ řekl Jirka a zatvářil se vítězoslavně.

„No prostě... jako že... máš nějaký gury... a nabízíš je k mání...“ hledala Anička vysvětlení, ale dál nedošla a rovnou se sama sobě tak rozchechtala, až se svalila ze sedacího pytle.

„Ty jsi fakt trdlo!“ řekl Jirka, ale nemyslel to ani trochu zle.

„Trdlo s IQ 152!“ smála se Anička a zvedla se zpátky na nohy. Minulý týden si nechala své IQ změřit a velmi dbala na to, aby její výsledek nikdo nepřeslechl. Najednou si všimla Jirkových věcí, vyrovnaných uvnitř domku. „Co to tu máš?“

„Chystám se na večer,“ odpověděl Jirka a ukázal na vybavení, které tu na stromě chránil před nájezdy nenechavých dvojčátek. Všemu vévodil bílý dalekohled o průměru 60 milimetrů a fotoaparát, který se

k němu Jirka chystal připojit, aby mohl fotit noční oblohu. Dalekohled dostal od babičky Amálie a fotoaparát našel ke svému údivu na skládce. „Až se setmí, chci s ním vyfotit Saturn. Jestli mě teda naši nenaženou domů. Ale mám to jako projekt do školy!“

„Hustý!“ řekla Anička uznale a zkusila nakouknut do hledáčku dalekohledu. „Tfuj!“ zašklebila se.

„Máš to tam nějaký zapatlaný!“

„Cože?!“ zamračil se Jirka. Podíval se zblízka a skutečně, hledáček byl oblepený rozteklou růžovou hmotou. „A dost!“ bouchly v Jirkovi saze a začal se sápat po žebříku.

„Kam valíš?“ lekla se Anička. „Vždyť o nic nejde, to se vyčistí,“ chtěla ho zastavit, ale to už byl Jirka dole a rázoval si to zpátky do domu a rovnou do kuchyně, tváře rudé vzteky. V kuchyni zrovna Tobiáš krmil Janičku s Helenkou lžičkami domácí přesnídávky.

„A za tatínka...“ zkoušel to na Helenku, která sice zelenou hmotu vzala do pusy, ale obratem ji plivla zpátky na Tobiáše – a začala se tomu řehtat a bušit pěstičkami do tácu před svou židličkou, až se jídlo rozlétlo všude kolem. Janička měla ve zvyku po Helence všechno opakovat a ani tentokrát nezůstala pozadu. Aby toho nebylo málo, přidala navíc hlasité mlaskání.

Tobiáš se otočil na Jirku a ve tváři měl, kromě přesnídávky odkapávající z jeho vousů, směs zoufalství i radosti. Jirka už se nadechoval k rozčilenému proslovu na téma malých lidí, znečišťujících cizí dalekohledy, ale v tu chvíli vklouzla do kuchyně Anička a předběhla ho.

„Brýden, pane Té,“ zahlaholila na pozdrav. „Čau holky!“

Dvojčátka přivítala nové rozptýlení od večeře s říhavým nadšením.

„Jen jsem se chtěla zeptat, jestli by Jirka nemohl na večeři k nám,“ řekla Anička a zalechtala Helenku pod ulepenou bradičkou, což mělo za následek další záchvat řehtání.

„A co bude s mým dalekohledem?“ zabručel Jirka.

„To vyřídíme. Pak.“ Anička se otočila zpátky k dvojčátkům. „Má to někdo štěstí, mít za ségry dvojčátka...“ rozněžnila se nad jejich hlavičkami. „Taky bych si takové přála, ale jsem jenom osamělé, smutné dítě,“ dodala s přehnaným důrazem na zkroušenost v hlase. Jirka by s Aničkou měnil hned. Žila v tiché domácnosti, kde frčela věda a technologie a její tatínek byl učenec a maminka se věnovala své kariéře. Nepřekážela tam žádná děcka, žádný rámus, žádná zelenina a žádný nepořádek – tedy s výjimkou některých Aniččiných pokusů v kuchyni. Vědeckých, nikoli kuchařských!

„No, tak dobře,“ řekl Tobiáš. „Klidně si běžte, ale Jirko, ať jsi zpátky, abys stihl své domácí povinnosti.“

„Pecka!“ zajásala Anička a vytlačila Jirku ven ze dveří.

Ten už věděl, že když je jeho nejlepší kamarádka v ráži, nemá cenu se vzpouzet. A tak se nechal vést, což tentokrát nevyžadovalo žádné zvláštní přemáhání: na svou rodinu teď neměl náladu a k sousedům se naopak těšil.

„Pa, pane Té! Pa, holky!“ zahulákala Anička a vylétla za ním. „Ať jste tlustý na tři prsty!“

„Jirko!“ ozval se za nimi ještě Tobiášův hlas, „nezapomeň, že ti ještě chybí splnit tři pětiny úkolů ve tvém týdenním rozvrhu!“

Ale to už byl Jirka fuč a spolu s Aničkou pádili vstříc „tam vedle“, kde se rozkládalo úžasné království vědy, technologie a nejnovějších vynálezů, z nichž Jirkovi předem svítily oči.

2. kapitola

Dírou v plotu prolezli do sousední zahrady. Plot měl na svědomí Bedřich – prasátko, které Jirkovi darovala babička Amálie. Béda tehdy vystartoval jako pominutý a v rámci svého pokusu o útěk jej prorazil. Když pak Jirka sledoval stopy jeho prasečích kopýtek, dovedly ho až za Aničkou a její rodinou. Seznámil se s jejím tatínkem Erikem, lehce potrhlým, ale velechytrým vědcem, s maminkou Zuzanou, která byla hudebnice, a také s Kosmem, superpočítačem, schopným nakreslit do prostoru dveře, vedoucí na jakékoli místo ve známém vesmíru; stačilo jen navléct skafandr a udělat krok přes jejich práh.

Od chvíle, kdy se Jirka k takovému kroku poprvé odvážil, stihl proletět sluneční soustavou na kometě, projít se po Marsu a čelit zlovolnému vědci kdesi na opačném konci galaxie. Jirkův život se díky té první návštěvě od základu změnil.

„Hele,“ houkla na něj Anička, zatímco pospíchali k nim domů. „Neměl bys bejt na svý sestřičky tak zlej.“

„Cože?“ Jirka už dávno myslel na něco úplně jiného. „Jak to myslíš, vždyť jsem na ně nebyl zlej!“

„Jen proto, že jsem tě zarazila,“ namítla Anička. „Určitě ses jim chystal říct něco pěkně... nepěknýho!“

„Byl jsem rozčilenej, no!“ odtušil Jirka.

„Mají přece zakázáno lézt na můj strom!“

„Buď rád, že vůbec nějaký sourozence máš. Já jsem sama,“ povzdechla si Anička.

„To teda ne,“ nesouhlasil Jirka. „Máš přece takovejch věcí! Máš Kosma, máš svou vlastní výzkumnou laboratoř, máš Xbox a notebook a mobil a iPod a iPad a... úplně všechno na ,i‘! Máš toho svýho mechanickýho psa, taky skútr... nevím, prostě máš všecko!“

„To je něco úplně jinýho,“ řekla Anička a hlas se jí ztišil, „než mít bráchu nebo ségru.“

„Kdybys je měla, změnila bys názor,“ prohlásil Jirka. „To se vsadím.“

Společně se vřítili do kuchyně a Anička zkušeným skluzem dobrzdila tváří v tvář obří lednici.

U Bláhových totiž ani lednička nebyla jen tak ledajaká lednička. Podobné monstrum byste potkali spíš někde v laboratoři: kovová konstrukce ukrývala hluboké přihrádky a šuplíky, které od sebe oddělovaly různorodý obsah. Do obyčejné lednice měla asi tak daleko, jako papírová vlaštovka do raketoplánu. Přesně tohle Jirka na Aniččině rodině zbožňoval – jejich dům byl plný nečekaných zařízení a vědeckých podivností, které tatínek Erik nastřádal za léta svého bádání. Jirka závistivě sledoval, jak z lednice vychází podivné modré světlo. V domě svých rodičů by nenašel nic, co by tahle lednice svým výpočetním výkonem dalece nepřevyšovala.

Zatímco propadal chmurám, z obývacího pokoje se ozval hlas.

„Anče! Jirko!“ Do dveří kuchyně strčil hlavu – a svůj široký úsměv – Aniččin tatínek Erik. Oči za silnými brýlemi mu jiskřily, kravatu měl povolenou a rukávy košile vyhrnuté k loktům. V každé ruce držel křišťálovou skleničku.

„Jdu nám dolít,“ řekl a odšpuntoval starou zaprášenou lahev, z níž rozlil do skleniček lepkavou, jantarově zbarvenou tekutinu.

„Pojďte se pozdravit, máme návštěvu,“ zahlaholil. „Myslím, že by vás dva mohla zajímat.“

Anička s Jirkou okamžitě zapomněli na svou předchozí hádku a vyrazili za Erikem do obývacího pokoje, který byl až po strop zastavěn knihami. Kromě nich tu byly k nalezení i další zajímavé věci, jako například Erikův starý mosazný dalekohled. Na rozdíl od zbytku domu tu neměly navrch futuristické technologie – obývák byl krásně zařízený a útulný. Nechyběla pohodlná pohovka, která zažila už Erikova studentská léta. Momentálně na ní vysedávala jistá velmi letitá paní.

„Anče, Jirko, seznamte se,“ řekl Erik, „tohle je Běla Divá.“ A podal jí skleničku sherry.

Běla neotálela s napitím. „Těší mě!“ pokynula dětem.

Erik pokračoval. „Běla je jednou z největších matematiček naší doby,“ řekl se slyšitelným respektem.

Bělu   to   rozesmálo.   „Ale prosímtebe!“

„Nepřeháním!“ trval Erik na svém. „Bez Běliny geniality by miliony lidí přišly o život.“

„Jakých   lidí?“   zajímalo Jirku.

Anička vytáhla z kapsy svůj telefon a chystala se na něm otevřít Wikipedii.

„Tak schválně, Běla Divá...“

„Hledáš marně,“ skočila jí do hledání Běla a v jejích bleděmodrých očích to jiskřilo. „Moje práce podléhala státnímu utajení. A podléhá mu dodnes. Moje jméno nikde nenajdeš.“

Erik pokynul ke zvláštnímu kufříku, ležícímu na stolku před pohovkou. „Tohle,“ začal dramaticky, „je šifrovací přístroj Enigma – jeden z těch, které se používaly za druhé světové války ke kódování zpráv. Takové zprávy pak nemohl rozluštit nikdo cizí, kdo jim naslouchal. Jenže Běla byla součástí týmu matematiků, kterým se to povedlo a kód Enigmy prolomili. Díky nim válka skončila mnohem dříve a spousta lidských životů zůstala ušetřena.“

„Ty bláho!“ zvedla Anička oči od svého telefonu.

„Takže jste mohli číst tajný zprávy a náckové nevěděli, že jim vidíte do jejich plánů? Jako kdyby mi někdo vlezl do e-mailů a četl si v nich? Teda, až na to,“ dodala Anička, „že já s nikým neválčím. Kromě Štípový, ta mě fakt prudí. Vysmála se mi, když jsem se ve škole u tabule přepsala...“

„Přesně tak,“ přikývla Běla. „Díky zachycení a dešifrování nepřátelských zpráv se vědělo, co nacisti chystají. Tím naše armády získaly obrovskou výhodu.“

„Pecka!“ zajásala Anička. „Dobře vy, paní Bělo!“ A zase se věnovala svému telefonu.

Jirka zíral na kufřík. „Fakt je to opravdová Enigma?“ chtěl vědět. Přišlo mu neuvěřitelné, že mají Bláhovi něco takového doma. Po milionté ho napadlo, proč se nemohl narodit raději u nich!

„Ano,“ přikývla Běla s úsměvem. „Přinesla jsem ji Erikovi – jako dárek.“

Podarovaný zalapal po dechu. Zjevně netušil, co Běla chystá. „To přece nemůžeš!“ protestoval.

„To tedy můžu!“ nenechala se Běla. „Je to dar pro tvou katedru matematiky. Věnujete se tam kvantovým počítačům a pro tuhle báječnou věcičku mě lepší domov nenapadá.“

„Co jsou kvantové počítače?“ zajímalo Jirku. Slyšel o něčem takovém poprvé a znělo to parádně. Zároveň věděl, že Erika v poslední době zaměstnává práce, kolem které vědec hodně tajnůstkařil. Dnes však působil sdílněji.

„No ty jim tedy jdeš příkladem,“ řekl Erik, ale netvářil se ani trochu přísně. „Tak hele, vy dva – šupejte, než vás Běla naverbuje do juniorky tajných služeb!“

„Ale táto,“ zakabonila se Anička, kterou Erikova pobídka donutila přestat na chvíli zírat do mobilu.

„Já chci bejt v tajnejch službách! To je můj úplně nejvíc největší smysl života! Nemůžeme tu s vámi zůstat?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola