Oba autoři děkují všem, kteří přispěli k produkci této knihy, ať už

se jedná o osobnosti, které poskytly svůj pohled na Tomáše Řepku,

fotografy, nebo další osoby.

Copyright © Tomáš Řepka, Josef Pepson Snětivý, 2014

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2014

Photographs © Petr Berounský; ČTK/Ladislav Adámek, Petr Eret,

Břetislav Fiala, Petr David Josek, Michal Kamaryt, Martin Malý,

Alexandra Mlejnková, Zdeněk Němec, Luděk Peřina, Stanislav Peška,

Pavel Rakušan, Drahoslav Ramík, Jan Sokol, Veronika Šimková,

Kateřina Šulová, Vlastimil Vacek, David Veis, René Volfík,

Roman Vondrouš, Libor Zavoral, Stanislav Zbyněk; ČTK/AP/

Nigel French, Laurent Gillieron, Tim Hales; Občanské sdružení

Vlaďka Dětem; Ondřej Pýcha; SK Hvozdnice; archiv Tomáše Řepky;

Jan Tůma, 2014

Frame © Fotolia.com, 2014

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Laňková, 2014

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2014

ISBN 978-80-7475-040-3

Moje první knížka, nazvaná prostě Rebel, vyšla začátkem roku 2011. Samotnýho mě překvapilo, kolik lidí si ji tehdy koupilo a přečetlo – a ještě jednou vám za to chci poděkovat.

Už před časem jsem řek, že se můžete těšit i na pokračování, který bude ještě otevřenější a odvážnější. A sliby se maj plnit.

Za ty tři roky se v mým fotbalovým i osobním životě změnila spousta věcí. Jak asi víte, říkám, co si myslím – a teď už ani nemám důvod cokoli zamlčovat. Proto se na stránkách týhle knihy dočtete pravdu o tom, jakej byl můj konec na Spartě, co jsem prožíval v Budějkách, proč jsem tak rychle zmizel z Mostu… Těšit se můžete i na otevřený vyprávění o změnách, se kterejma jsem se musel vyrovnat ve svým soukromí.

Nikoho z lidí, který jsem na svý cestě potkal, nešetřím – oni mě taky nešetřili.

Před žádným tématem neuhýbám.

A ničeho nelituju.

Takže si uvařte silný kafe a račte vstoupit.

Váš

Tomáš Řepka

(Ondřej Pýcha)

POLOSMRT VLASTNĚ NIKDY NEPŘIJDE

(ČTK/Ladislav Adámek)

LÉTO 2010: „JEN SAMÁ POZITIVA A SOCIÁLNÍ JISTOTY“???

Jaro 2010 byla veliká paráda. Titul jsme si od Slavie vzali zpět a já, sváteční střelec, k tomu přispěl vítězným gólem v posledním zápase proti Teplicím, kterej všechno rozhod. Igor Žofčák centroval z rohu, pak ještě jednou, na moji hlavičku si gólman Slavík sice sáhnul, ale balon skončil tam, kde měl. Víc štěstí jsem snad nikdy nezažíval! Zdálo by se, že nad Letnou a nade mnou v roli sparťanskýho kapitána slunce nezapadá. Jenomže…

(Super)pohár jsem políbil, ale…

První nepříjemnost přišla hned v prvním soutěžním utkání sezony 2010/2011, byť vlastně patřilo ještě do tý předcházející. Ve vůbec prvním českým Superpoháru jsme si to v červenci 2010 rozdali s tehdy už dost sebevědomou Plzní. Já dostal hned zkraje zápasu po faulu na Petrželu červenou od rozhodčího Kovaříka – „přísná“ je slabý slovo. Ke konci sice stejně nesmyslně vyletěl Rajtoral, navíc jsme gólem Libora Sionka vyhráli a stali se vůbec prvními držiteli týhle nový trofeje, jenže já vyfasoval ještě zákaz na jeden soutěžní zápas. A tak bylo jasný, že si v prvním kole proti Hradci nezahraju.

Byl jsem tehdy kapitán českýho mistra – takže ve svý vysněný a pravý roli. Udělat titul, když na nás hlavně Jablonec a Ostrava zle dotíraly a rozhodovalo se až v posledním kole, nebylo jednoduchý, na uplynulý sezoně jsem proto mohl vidět, abych si vypůjčil slova ze známýho filmu, „jen samá pozitiva“.

Ale co ty „sociální jistoty“? Ty už jsem necítil. Naopak jsem si dobře uvědomoval, že moje pozice slábne. Přece jen už mi bylo šestatřicet a půl – a každým rokem mi to taky dávali patřičně najevo. Ale jen interně, navenek naopak samá chvála, slova o tom, jak na mě staví, a vytváření dojmu, jak výsadní postavení na Spartě mám. Já jsem si ale připouštěl, že sezona následující po titulu může bejt klidně moje poslední v rudým dresu.

Tahle předtucha mě nakonec bohužel nezklamala – stejně jako tušení, že ve vedení Sparty vlastně čekají na nějakou moji hrubku na hřišti. Už to, že jsem byl častým hostem „nahoře“ v kanceláři, nevěstilo nic dobrýho. Když jsem si pak čet články o tom, jak jsem na Spartě chráněnej a privilegovanej hráč, prej „někdy až příliš“, jak nade mnou pan Křetínský drží ochrannou ruku a jak se milujeme, musel jsem se tomu jen hořce usmívat. Naopak mi bylo jasný, že pokud budu chtít zůstat v roli sparťanskýho kapitána, budu muset podávat takový výkony, abych nikomu nedal záminku ke svý „popravě“ – a že z dlouhodobýho hlediska je to vlastně „mission impossible“. Ano, dokud mě klub potřeboval, občas to očičko přivřeli, ale jakmile se naskytla šance, bez milosti mě sekli.

Na náladě mi nepřidala ani pseudoaféra s mojí „opicí“ U ševce Matouše, v hospodě na Hradčanech, den po prohře se Žilinou 0:2 v předkole Ligy mistrů – píšu o tom i ve svý první knížce. Každej fotbalista vám rád potvrdí, že po takovým zápase se moc dobře neusíná. Druhej den jsem vypadal jako zombie a víc než těch pár malejch piv bych ani nedal. Úplně stejná kravina je to, že bych tam vyváděl nějaký výtržnosti. Normálně jsem odjel domů – tehdy to bylo nedaleko, bydlel jsem ještě s Renatou a dětmi ve Ville Biance v Bubenči.

Lech Poznaň jsme ve třetím předkole Ligy mistrů přejeli celkem snadno. Arturu Wichniarkovi jsem nedal dýchat (ČTK/Pavel Rakušan)

Jenže: vedení vyrobilo kauzu na základě „důkazů“ typu „jedna paní povídala“ a musel jsem na kobereček, kde se mnou probíhalo kárný řízení jak za komunistů. Personální ředitel Jakub Otava, ještě o něm bude párkrát řeč, a další lůzři tohohle klubu si užívali roli popravčích a moje pravdivý vylíčení je ve skutečnosti vůbec nezajímalo. Tehdy jsem si možná poprvý v duchu říkal, jestli to mám zapotřebí a co tam vůbec dělám.

Jak už jsem řek, první ligovej zápas v Hradci byl beze mě. Sparta prohrála s nadšeně bojujícím nováčkem 1:2. Nechci, aby to znělo nějak nafoukaně, ale když jsem kvůli kartám nebo zranění nehrál, týmu se většinou výsledkově nedařilo – jako kdyby na mě nějak spoléhali nebo je beze mě neměl kdo namotivovat. Tenhle zápas jsem si „odseděl“ vedle lavičky, snažil se kluky povzbudit, ale je pravda, že Hradec si vítězství zasloužil. Místo mě hrál Lukáš Hejda a jedinej náš gól, kterým vyrovnával na 1:1, vstřelil Bony Wilfried, kterýmu to tam pak padalo celej podzim.

Jenže pak přišla Žilina… Se dvěma hráčema soupeře, který si možná pamatujete i z český ligy, jsem si měl co říct – vlevo Emil Rilke, vpravo Róbert Jež (ČTK/Kateřina Šulová)

Na Spartě navíc tehdy vládla velká nervozita, protože jsme se nedostali do Champions League – to, že jsme přes Žilinu nepřešli, mě bude mrzet do konce života. Tenhle klub je na účast v Lize mistrů nastavenej a tentokrát to bylo hodně blízko, stejně jako v roce 2009, kdy jsme měli postup přes Panathinaikos na dosah ruky (ani tehdy jsem nemoh hrát odvetu – kvůli svalovýmu zranění). Je pravda, že do Žiliny se kvůli kartám jelo beze mě, Brabce a Matějovského, Žilinu koučoval výbornej trenér Pavel Hapal a měla to po prvním zápase dobře rozjetý. Přesto jsme věřili, ale už si to nedala vzít. Ono se to vůbec nějak divně složilo s těma kartama, zavařili jsme si i proti Poznani, kde dostali červenou Sionko a Matějovský. Jenže tihle uhlazení, uvědomělí kejvači to nikdy nedostávali sežrat tak jako já – ačkoli uznávám, že já byl recidivista, proto se mnou vedení nemělo takovou trpělivost jako s nima. A všechno se „muselo“ odehrát exemplárně.

Takže se začalo řešit, „kdo za to může“ – a v takový atmosféře dřív nebo pozdějc začnou padat hlavy. Taky se z tribun začalo ozejvat „Chovanec ven!“ Za mnou fanoušci stáli stejně jako dřív a navenek to vypadalo, že to samý platí i o klubu – dostal jsem novou roční smlouvu a Pepa Chovanec o mně mluvil jako o klíčovým hráči. V týhle souvislosti bych chtěl říct, že jsem si ho dlouho vážil – ale důležitej je ten minulej čas. Pak udělal pro mě tak nepochopitelný věci, kdy pořád opakoval, jak na mě staví, jak na mě spolejhá, jak mě chrání… A ten samej člověk mi dal sekeru – a to dokonce dvakrát: v roce 2001, když jsem musel odejít z nároďáku, protože za zpackanou baráž s Belgií o postup na Mistrovství světa 2002 se musel národu předhodit obětní beránek (a Pepa to bejt evidentně nechtěl, ačkoli se musel pakovat taky), a deset let poté, když jsem šel ze Sparty. S odstupem času se tomu ani nedivím – Pepa je prostě taková povaha, která bude poslušně zpívat písničku toho, kdo ho živí, aby byl jeho chlebodárce patřičně spokojenej. Ale abych nepředbíhal…

Podzim 2010 se nám v lize nepoved hlavně doma, venku to bylo mnohem lepší. Možná nám na Letný nervozita svazovala nohy, soupeři se tam už nebáli jezdit… Jak se třeba o moravskejch hráčích cestujících na Letnou dřív říkalo, že jsou podělaní už u Průhonic, takový věci přestávaly platit (myslím to obecně, proti Moravákům se nám vcelku dařilo i nadále). Už to prostě bylo jinak než o rok dřív, kdy jsme neprohráli celou sezonu, nakonec z toho byla rekordní série třiatřiceti zápasů bez prohry – a na mistrovských tričkách jsme se mohli oprávněně chlubit: Titul patří neporaženým!

Já teda dostal tu novou smlouvu, protože nedat ji kapitánovi a de facto tváři mistrovskýho týmu, toho se Křetínský a spol. neodvážili už s ohledem na reakci fanoušků. Nová byla pro mě výrazně horší než ta předešlá, ale já na to byl připravenej. O mně se pořád psalo jako o nejlíp vydělávajícím hráči v Česku a člověku, kterej lpí na penězích, ale uskrovnit se, to mi nedělalo problém – považoval jsem si za čest hrát za Spartu. Smlouva byla na rok s opcí na další, čímž se všechno jakoby vyklidnilo mezi náma i směrem k fandům. Jenže další sezona bez Champions League, vedle mě ještě dva nebo tři hráči placení na český poměry královsky, to byl těžkej zásek do financí – a tak se „nahoře“ začalo počítat. Svoje angažmá jsem si na Spartě prodloužil jen proto, že jsem měl u příznivců takový jméno a že mě klub potřeboval, jinak bych tam tou dobou už dávno nebyl.

Zle nám zatápěl hlavně další fotbalista, kterej kdysi hrál v naší lize, žilinskej útočník Tomáš Oravec (ČTK/Kateřina Šulová)

Pak přišel ten plivanec na Volešáka v zápase proti Slovácku – taky o něm píšu v prvním Rebelovi. Když o tom s odstupem přemejšlím, nechápu, proč jsem si občas sám nabíhal na vidle a dával klubovýmu managementu trumfy do ruky. Já byl ale nervózní, protože jsem cítil, že ztrácím jeho podporu. A dokonce mi někdy připadalo, že mi tolik nefanděj ani lidi, protože už mě v jistým ohledu možná taky začínali mít plný zuby, vždyť ty moje opakovaný excesy fakt nebyly žádnej šlágr. Navíc věk nezastavíš – a už jsem to pomalu přestával bejt já, ten bijec v rudým dresu s kapitánskou páskou. A snad i proto jsem dělal tyhle strašně hloupý věci. Za ten plivanec jsem dostal třízápasovej distanc a do konce roku jsem v domácích soutěžích nemoh bejt kapitánem, což je typická ukázka oblíbenýho sportu naší disciplinárky: svlíkání pásky z mý ruky. Aspoň že jsme Slovácko nakonec porazili 2:1. Náš první gól dával Lukáš Třešňák, vyrovnával Tomáš Košút, kterej se na Letný snad taky mihnul, ale v poslední minutě nám vystřelil tři body Venca Kadlec.

Člověka taky napadne, jestli jsem neměl jít od toho, najít si angažmá někde u Arabů, dobře si vydělat a bejt na pohodu – takový nabídky v létě 2010 byly. Jenže já si pořád říkal, že Spartě mám co dát, že leccos dlužím nejen jí, ale hlavně jejím fanouškům, kterejm jsem chtěl dokázat, že mám pořád na víc než na blikance. A tak jsem všechno odmítnul a soustředil se jen na Spartu. Navíc obdivuju ty, co dokážou zvednout ruku a říct „končím“. Já tak silnej nebyl, proto jsem taky tak často mluvil o polosmrti. Tu jsem v tý době chápal jako odchod ze Sparty – kdybych z ní odešel a nakrásně ještě hrál profesionálně jinde, už by nastala. Novináři to interpretovali jako úplnej konec s fotbalem – jenže ten nikdy nenastane, mě se nezbavěj!

Na disciplinárce jako doma… Odcházím ze Strahova, kde se projednávalo moje plivnutí na Volešáka (ČTK/René Volfík)

Doopravdy jsem chtěl ze Sparty odejít jen po ročníku 2007/2008, kdy jsme neudělali titul. Jednou z možností byl Arabskej poloostrov, ale nakonec jsem zůstal – a myslím, že jsem udělal dobře. Finančně bych si polepšil, ale když jsem si spočítal plusy a mínusy a taky si uvědomil, kolik mi je, zůstal jsem na Letný. Jak si přečtete dále, Dubaj mám sice rád, ale chtěl jsem pokračovat na Spartě. Netoužil jsem ani po jiným angažmá, třeba v Turecku, ačkoli tam si stopeři fakt zahrajou. Měl jsem totiž na paměti odstrašující příklad Pavla Horvátha, i když to bylo o dost let dřív. Když mi vyprávěl, co tam prožíval a jak musel utýct prakticky v kufru auta… Ačkoli kluci dneska říkaj, že je to tam fajn, v tý době jsem tam kvůli tomu, co mi Pavel líčil, nechtěl za žádnou cenu jít. Oni se tam neudrželi ani jiní hráči, třeba sparťani Jun a Meduna, asi bylo potřeba hrát za opravdu velkej klub typu Galatasaray nebo Fenerbahce.

Jinak jsem ale po každý sezoně rekapituloval a rozhodoval se, jestli na Spartě zůstat. I proto jsem v těch posledních letech měl smlouvu vždycky jen na rok s opcí na další. Jediný, o čem zpětně uvažuju, je to, že jsem možná měl odejít po mistrovský sezoně 2009/2010 – se vztyčenou hlavou. Naopak o rok dřív, kdy nám utek titul už podruhý za sebou, jsem chtěl za každou cenu pokračovat, abysme ho vrátili tam, kam patří. Říkal jsem si, že přece nemůžu prásknout do bot ve chvíli, kdy Sparta nevyhraje ligu dva roky po sobě, a že to přece není normální. Jenže současná Sparta už nedokázala zvítězit dokonce třikrát za sebou… Takže se modlím, aby to nedejbože nebyly roky čtyři, a doufám, že to na jaře 2014 vyjde. Ani po svým posledním sparťanským ročníku, v roce 2011, jsem odejít nechtěl – Sparta uplatnila opci a já chtěl ještě aspoň rok hrát. Zdravotně jsem byl v pořádku, jen jsem už dost cítil koleno, ale na každej zápas i trénink jsem si lupnul prášek, a jelo se dál. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo skončit tak blbě. Ale to trochu předbíhám…

Liga jak na houpačce

Na podzim 2010 jsme, stejně jako o rok dřív, občas nehráli žádnej super líbivej fotbal, jenže v sezoně 2009/2010 jsme ani jednou neprohráli, vždycky jsme to nějak ukopali. Zatímco tady přicházely prohry… Je jasný, že se nedá pořád vyhrávat, ale už tomu něco chybělo. A já začal bejt hrozně zlej na všechny, i když hlavně sám na sebe. Najednou jsem měl „tmu“ a vynadal třeba Blážovi, pak jsem si to uvědomil, ale už bylo pozdě… Kluci mě znali a respektovali, navíc to tehdy ještě byli moji kamarádi, takže to vydrželi, ale v televizi nebo z tribuny to občas vypadalo strašně. Říkalo se tomu „Řepkův fén“... Já měl tyhle kluky vesměs rád, záleželo mi na nich, ale servítky už jsem si nebral. Když trochu předběhnu, šíleně jsme se porafali třeba s Tomášem Zápotočným v mým posledním zápase za Spartu, kterej jsme na podzim 2011 vyhráli na Slovácku 2:0. Byli jsme schopný pomalu se zabít kvůli úplný kravině, a to šlo o kluky, jako byli právě Blažena a Zápo, kterejch jsem si vážil. Co teprv museli vyslechnout beci Manuel Pamić s Niklasem Hohenederem… Jenže ti mi nerozuměli zdaleka všechno, ačkoli se tvářili, že všechno chápou. A Pamić byl navíc neskutečně hloupej hráč. Dneska, když kopu 1. A třídu za Hvozdnici, mám kolem sebe inteligentnější fotbalisty… Je pravda, že tohle jsem ve Spartě, která se vždycky prezentovala jako velkoklub, taky moc nechápal, hlavně během svýho druhýho letenskýho angažmá. V cizině se s nikým neztrácí čas, aby se mu postoprvý něco vysvětlovalo, když to už postý podělal. A tým funguje pospolu. Zatímco tady… Ještě ve „starý“ Spartě, před mým odchodem do Fiorentiny, se cizinci snažili mluvit, žili s náma, chodili s náma na pivo, byla s nima sranda, a proto jsme si rozuměli i na hřišti a brali jsme je. Zatímco zrovna Hoheneder s Pamićem, ačkoli oba tvrdili, jak Spartu milujou, neměli snahu nějak se začlenit. Vzpomněl jsem si vždycky na svý zahraniční angažmá, kde jsem naopak musel za každou cenu najít s týmem společnou řeč, jinak bych tam dlouho nepobyl, a bral jsem tohle i jako svoje selhání coby sparťanskýho kapitána.

Ačkoli si Petr Jiráček nemoh stěžovat, že bysme se mu nevěnovali, gól nám v lize na Letný nakonec dal… Tady si ho se mnou vzali do parády Juraj Kucka a Adiaba Bondoa (na zemi) (ČTK/Pavel Rakušan)

Takže jsem za ten plivanec-blikanec nehrál v Českých Budějovicích, kde jsme to projeli 0:1. Tady ale musím dodat, že jsem nechyběl jen já, ale i několik dalších. Ve sparťanským dresu byste toho dne v základu marně hledali i Blažka, Pamiće, Sionka, Matějovského, Wilfrieda a Kadlece. Pepa je šetřil před zápasem kvalifikace Ligy mistrů proti Poznani a dal šanci uplakánkům, co si v kabině pořád stěžovali, že nedostávaj šanci, ačkoli na to maj. Jenže to dopadlo tak, že si zase sedli a plakali.

Jak už jsem řek, do konce ročníku 2009/2010 jsme drželi nevídanou třiatřicetibodovou šňůru bez porážky. A teď jsme ze tří zápasů rupli dvakrát, navíc s týmy, který rozhodně nepatřily ke špičce! K tomu záporný skóre…

Pak jsem si musel nechat zajít chuť zahrát si proti svý „oblíbený“ Ostravě, kterou ale kluci stejně vyklepli 4:0. Dva góly dal Bony Wilfried, po jednom z penalty Jirka Kladrubský a Manuel Pamić. V týhle souvislosti bych chtěl říct ještě jednou: jsem vděčnej za dobrý a schopný lidi, který mi na Baníku dali šanci, ať to byl Verner Lička, Jarda Gürtler, Milan Máčala, Rosťa Vojáček nebo bohužel už nebožtík Erich Cviertna. A to jsem určitě na někoho zapomněl… Stejně rád vzpomínám na všechny dobrý fotbalisty, mezi který jsem jako mlaďas přišel. Mě vždycky bavilo hrát proti němu a provokovat lidi, který mu fanděj a který se pokaždý neomylně dali vyprovokovat. Když jsem tam hrál, fanoušci mě nijak zvlášť nepodporovali. Jejich fanklub, to je banda drsnejch chlapů a rváčů, a když se ještě spojej s Polákama, je to skoro tlupa bláznů, která nemá s fotbalem a s fanděním vůbec nic společnýho. Ale výjezdy se Spartou na východ – nejen na Bazaly, ale i do Olomouce a kdysi do Drnovic – jsem miloval. Protože oni si mysleli, že když mi budou od začátku nadávat a urážet mě, zadupou mě do trávníku. Mě to naopak vždycky nakoplo a skvěle jsem se vyřádil!

Mladej slávista Pavel Vyhnal si asi myslel, že mi uletí… Drama v Edenu se správným koncem (ČTK/Pavel Rakušan)

Pak jsme přivezli tři body i z Příbrami – to byl poslední zápas, kdy jsem nesměl hrát. O naší výhře rozhod jediným gólem bombarďák Bony Wilfried.

Jenže tenhle zisk v tabulce pravdy jsme hned zase ztratili doma proti Plzni. Já už byl na hřišti, ale chybělo nám několik hráčů ze základu. Za hosty skóroval ve druhý půli Petr Jiráček, zatímco Bonymu ani nikomu dalšímu se tentokrát nepodařilo dorvat balon do plzeňský brány. Koho by napadlo, že si Viktoria položila základ k zisku titulu… Mě tehdy ještě ne, ale věděl jsem, že tři prohry ze šesti zápasů jsou hodně špatně.

Pak jsme vyklepli Brno na jeho hřišti 5:0 – vůbec jsme na podzim vyhrávali hlavně venku. Touhle kanonádou jsme aspoň trochu zahnali chmury po vypadnutí z předkola Ligy mistrů. Hned v první minutě je načal Venca Kadlec, pak dali ještě do půle dva slepený góly Manuel Pamić a Kamil Vacek, ve druhým poločase se opět dost rychle po sobě trefili Juraj Kucka a Libor Sionko. Zápas v Brně byl pro mě osobně specifickej, protože se nám proti němu moc nedařilo, navíc domácí prohra na konci sezony 2008/2009 nás stála titul. Já tehdy udělal tu pitomost s Bestou, za kterou jsem šel hned na začátku zápasu ven, když ze mě udělali pitomce, kterej hází protihráčům do ksichtu balon. Besta se na mě těšil, že mě zase vyprovokuje, ale já se nedal. Dostali bůra a dé jednička byla naše.

Cenný bylo i následující domácí vítězství proti silnýmu Jablonci, kterej nám na jaře málem sebral titul. Těsně před koncem dokázal překonat jabloneckýho gólmana Špita, co kdysi působil na Spartě, Juraj Kucka hlavičkou po rohu.

S Milanem Černým jsme se poznali hodně zblízka. Přihlíží Juraj Kucka (ČTK/Martin Malý)

A aspoň pro mě bylo ještě sladší vyloupení Edenu! Prohrávali jsme 0:1 po Trappově gólu, ale Venca Kadlec po hodině hry vyrovnal a Bony Wilfried v nastaveným čase rozhod hlavou po centru Jakuba Podaného. Paráda! To, jestli se Slavii daří, nebo ne, případně narážky, že jsem rasista, když jsem se pošťuchoval s Raguedem (fakt v tom nic takovýho nebylo) neřeším, stejně jako žlutou, kterou mi dal rozhodčí Zelinka. Porazili jsme mýho úhlavního rivala, a ještě k tomu na jeho stadionu! Přišla se podívat i moje současná manželka, tehdy přítelkyně Vlaďka. Nebyla ovšem jen na tribuně, ale i na „nádherným“ transparentu, kde mi to její karikatura dělala pusou. Vtipný na tom bylo snad jen to, že se pár slávistů vkradlo do sparťanskýho kotle a pověsili ho tam. Nevím, jak to s nima dopadlo, asi se to tam dost mlelo. Zřejmě to byli nějací sešívaní kaskadéři, co si stříhli a museli jít. Jinak byla ale naše výhra aspoň malá náplast na to, že jsme nepostoupili do Ligy mistrů a že jsme novej ročník neodstartovali moc dobře.

Boleslav jsme doma porazit nedokázali, ačkoli Jan Chramosta neměl tentokrát nárok (ČTK/Vlastimil Vacek)

Jenže pak jsme doma jen plichtili 1:1 s Mladou Boleslaví… Naše chyby potrestal už do přestávky Lukáš Opiela, ještě že pak náš obvyklej spasitel Bony aspoň vyrovnal po přihrávce Jirky Kladrubského. Zopakovali si tak úspěšnou spolupráci z pohárovýho zápasu proti Palermu. A když v poslední minutě Pamićovu bombu zneutralizoval boleslavskej gólman Miller, brali jsme doma jen bod, a to je málo.

Do Olomouce jsem se ovšem těšil, protože nájezdy východním směrem, to je moje, jak už víte. Navíc Sigma nedokázala Spartu porazit na svým stadionu neuvěřitelnejch třináct let! A platilo to i po týhle dohrávce jedenáctýho kola. Dlouho to vypadalo na remízu, ale my jsme přece jen šli za vítězstvím víc než domácí. A protože štěstí přeje odvážnejm, byli jsme odměněný penaltou minutu před koncem po jasný ruce Rossiho. Juraj Kucka udržel nervy na uzdě, a tak jsme po dé jedničce zase vezli domů tři body.

Co to ale bylo platný, když jsme tenhle bodovej import znehodnotili domácí prohrou s Teplicema 0:2! Oba góly dal Aidin Mahmutovič, přičemž ten první dopravil do Jardovy brány nešťastně tečující Erich Brabec. A nikdo z nás exsparťana Grigara nepřekonal. Já dělal, co bylo v mejch silách, abych tým zvednul, ale ani mně se už nedařilo jako dřív. Občas na mě padala deka, ale sparťanskej kapitán – teda jen pomyslnej, protože pásku mi za Volešáka sebrala disciplinárka – se nevzdává!

Takže jsme vyloupili další stadion soupeře. Tentokrát to odnes Liberec, ačkoli po brance Nezmara ved 1:0. Pod tímhle gólem je podepsanej i Bláža. Věřím, že se občas podíváte na fotbal, takže chápete, že každá chyba nás obránců – a nedejbože gólmana – je mnohem fatálnější než stejnej prohřešek záložníků či útočníků. A Jarda nás během podzimu mnohokrát podržel, třeba v Brně nebo na Slovácku. Naštěstí se v posledních deseti minutách trefily obě černý perly našeho útoku, Léo Kweuke a Bony Wilfried, a tak se nám domů jelo dobře i po mladoboleslavský er desítce.

Ani top forvardovi Olomouce Michalu Hubníkovi jsem skórovat nedovolil

Ve čtrnáctým kole jsme podruhý po sobě vyhráli venku, ačkoli to tentokrát bylo výrazně blíž. Těšilo mě, že jsme opět vyloupili Eden, i když to bylo „jen“ proti Bohemce, která tam strádala v nechtěným azylu. Gól dal hlavou Léo po centru Jakuba Podaného a Sparta se dostala aspoň na druhou příčku tabulky. Ale devítibodová ztráta na rozjetou Plzeň, který se dařilo v lize i v Champions League, už byla strašidelná…

Pak jsme si doma smlsli na posledním Ústí – ačkoli musím říct, že se mi líbilo, že ani tváří v tvář jistý smrti nehrálo zanďoura. To mu ostatně vydrželo celej ročník, takže spadlo, ale se ctí. Góly dávali Pamić, Kweuke, Wilfried a Kadlec, za hosty korigoval Volek.

Čtvrtý vítězství v řadě jsme vybojovali na Slovácku. Všímat si Volešáka by bylo pod moji úroveň, ostatně se ani on, ani jeho spoluhráči neprosadili. Velkou zásluhu na tom měl Jarda Blažek, kterej udržel čistý konto a Jiřímu Valentovi chytil i penaltu. To Bony Wilfried pentli proměnil, prosadil se jako obvykle i jeho útočnej parťák Léo Kweuke, a výsledkem bylo naše vítězství 0:2 a na podzim už tradičně úspěšná výprava po D1. Na lavičce Slovácka byl takovej nenápadnej pán, jmenoval se Miroslav Soukup. Kdyby mi někdo řekl, že mě jednou bude trénovat, asi bych si klepal na čelo. Ale to hodně předbíhám…

V patnáctým kole jsme na Letný knokautovali odvážný, ale neškodný Ústí. Takhle jsem si posvítil na Jana Martykána (ČTK/Kateřina Šulová)

V posledním ligovým zápase jsme na Letný v pohodě přehráli Budějky 2:0 a vrátili jim tak jejich domácí výhru i s úrokama. U gólů najdete obvyklý jména – Kweuke a Wilfried. Černý kluci v útoku fakt řádili a je škoda, že Bony odešel.

Suma sumárum: na podzim jsme v lize ze sedmnácti zápasů prohráli čtyřikrát – dvakrát doma i venku. Bylo to i tím, že jsme už jeli jakousi setrvačností, nešli jsme štěstí naproti, chyběla nám pokora… Ten pocit vítězství, kterej nás ovládnul po zisku titulu v roce 2010, byl asi příliš silnej. Takže jsme celej podzim tak trochu lítali v oblacích. Na prvním místě zaslouženě přezimovala Plzeň, ale já byl přesvědčenej, že se o to ještě porveme, vždyť jsme ztráceli jen čtyři body.

S Bonym po vítězným zápase proti Dynamu České Budějovice. Kameru jsem tentokrát jen poškádlil…

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

POLOSMRT VLASTNĚ NIKDY NEPŘIJDE

LÉTO 2010: „JEN SAMÁ POZITIVA A SOCIÁLNÍ JISTOTY“???

Liga jak na houpačce

JARO 2011: MARNÁ HONBA ZA TITULEM

PODZIM 2011: JAK ZE MĚ NA SPARTĚ UDĚLALI „ČÍŇANA“

JARO 2012: „A STEJNĚ JDU DO BUDĚJOVIC!“

PODZIM 2012: „A TEĎ MI, PROSÍM TĚ, DEJ ČERVENOU…“

JARO 2013: JEN ZDÁNLIVĚ PEVNÝ MOST

NEJEN NA HŘIŠTI TO NĚKDY ZAJISKŘÍ

RTĚNKA NA KAPOTĚ A CIHLA PROHOZENÁ ZADNÍM OKNEM

VŠECHNY SVÝ DĚTI MILUJU STEJNĚ!

I U BEROUNKY MŮŽE BEJT „ITÁLIE“

… JAK MĚ VIDÍ OSOBNOSTI

Muž mého života

MOJE KARIÉRA V ČÍSLECH