Franck Thilliez

GATACA

(ukážka)

Published originally under the title „GATACA“

© 2011, Fleuve Noir, Département d’Univers Poche

Slovak translation copyright © 2014 by Artforum

Estebanovi a Tristanovi, ktorí sa rovnako ako sedem miliárd ostatných mravčekov skromne podieľajú na obrovskej stavbe zvanej Evolúcia

Živé organizmy existovali na Zemi už viac než tri miliardy rokov bez toho, aby sa dozvedeli prečo, až kým jeden z nich neodhalil pravdu.

RICHARD DAWKINS

Veda nie je len poznaním, čo máme a môžeme robiť, ale aj poznaním toho, čo by sme mohli spraviť, hoci by sme to robiť nemali.

UMBERTO ECO: Meno ruže

P O Z N Á M K A   A U T O R A

Často sa ma pýtajú, odkiaľ čerpám inšpiráciu. Z krátkych správ v novinách? Z pohľadu na krajinu? Na ulici či zo stránok časopisov? Pravdupovediac, neviem to presne. Neexistuje ani tajomstvo, ani presný postup. Verím viac na princíp zhody a náhody, ako keď vidíme strom, z ktorého strhla všetko lístie búrka a zrazu zbadáme veľké oči, ktoré sa nám dívajú priamo do tváre.

A tak som sa pred dvomi rokmi, keď som hľadal materiál na druhý diel svojho diptychu venovaného násiliu, zúčastnil, povedzme nie celkom náhodne, na vedeckej konferencii o evolúcii, ktorú organizoval jeden vedec. Uprostred prednášky tento profesor vysvetlil: Charles Darwin jedného dňa dostal poštou orchideu pochádzajúcu z Madagaskaru – Angraecum sesquipedale, bežne nazývanú Hviezda Madagaskaru. Táto rastlina má tridsať centimetrov dlhú stonku, z ktorej vyteká nektár. Žiadny z motýľov, ktorých Darwin poznal, nebol schopný zájsť do takej hĺbky. Ako teda mohlo dôjsť k opeleniu kvetov, bez ktorého by takýto druh orchidey zanikol? Predpokladal, že na Madagaskare žijú motýle s dostatočne dlhým cuciakom, ktorý im umožňuje vysať nektár zo spodnej časti rastliny.

Tohto motýľa objavili o štyridsaťjeden rokov neskôr, pomenovali ho symbolicky Xanthopan morgani praedicta, aby tak vzdali hold Darwinovmu predpokladu. Jeho cuciak dorastá do dĺžky dvadsaťpäť až tridsať centimetrov…

Tento objav mi pripadal taký výnimočný, že som mal pocit, že si zaslúži svoj vlastný príbeh. Začal som s výskumom v oblasti biológie, evolúcie, DNA a premýšľal som o zápletke. Zvyšok je alchýmiou slov.

V tomto románe sa opäť stretávajú Lucie Henebellová a Franck Sharko. Ich vzťah sa záverom Syndrómu E neskončil. Skôr naopak, na posledných stranách prežijú nečakaný incident. No ak aj postavy zodpovedajú rovnakému psychologickému rámcu ako v predchádzajúcom románe, rád by som zdôraznil, že tu ide o samostatný príbeh nezávislý od predchádzajúcich kníh.

Prajem vám príjemné čítanie.

P R O L Ó G

August 2009

Dnes nemalo byť pekne. Nikde na celom svete by ľudia nemali mať právo smiať sa, behať po pláži alebo rozdávať si darčeky. Niečo alebo niekto by ich mal zastaviť. Nie, nemajú právo na šťastie, ani na bezstarostnosť. Pretože inde, v mraziacom boxe na konci chodieb osvetlených neónkami, bolo jednému malému dievčatku zima.

Zima, ktorá ju už neopustí. Nikdy.

Podľa policajných orgánov bolo neidentifikované telo dievčatka vo veku medzi sedem a desať rokov nájdené v blízkosti hlavnej cesty medzi Niortom a Poitiers. Lucie Henebellová ešte nevedela podrobnosti o tom, ako bolo telo nájdené, ale od chvíle, keď sa táto správa dostala na kriminálku v Lille, zamrela. Prešla viac než päťsto kilometrov hnaná adrenalínom, nehľadiac na únavu, psychické utrpenie, strach z najhoršieho, ktorý ju neustále prenasledoval, a s jedinou vetou na perách: „Nech to nie je jedna z mojich dcér, zmiluj sa, bože, nech to nie je jedna z mojich dcér.“

Ona, ktorá sa nikdy nemodlila, ktorá zabudla na vôňu sviec, žobrala o zmilovanie. Dovolila si veriť, že by to mohlo byť iné dieťa, stratené dievčatko, o ktorom sa v policajných záznamoch ešte nepíše. Dieťa, ktoré zmizlo včera večer alebo počas dňa. Nešťastní budú iní rodičia, nie ona.

Ach nie, ona nie.

Lucie sa snažila samu seba presvedčiť ešte raz: je to iné dieťa. Relatívne krátka vzdialenosť medzi miestom, kde zmizli Clara a Juliette Henebellové – Les Sables-d’Olonne, a miestom, kde okoloidúci našli telo, nemohla byť náhoda. Rovnako krátky čas, päť dní, ktorý uplynul od únosu do chvíle, keď Lucie vystúpila z auta na parkovisku pred inštitútom súdneho lekárstva v Poitiers.

Je to iné dieťa… Ale prečo sa Lucie ocitla tam, sama, tak ďaleko od domova? Prečo jej zvierala hrdlo obruč a prečo sa jej z kyseliny v žalúdku chcelo vracať?

Dokonca aj v podvečer sa asfalt na parkovisku topil. Medzi niekoľkými policajnými autami a autami zamestnancov sa vznášal ostrý zápach dechtu a spálenej gumy. Leto roku 2009 bolo pekelné, a to po všetkých stránkach. Vstup len pre zamestnancov. To najhoršie ešte len malo prísť spoločne s tým odporným slovom, ktoré jej hučalo v hlave: neidentifikovateľné.

Dieťa, ktoré tam leží, nie je moja dcéra.

Lucie sa pozrela na mobilný telefón, opäť zavolala do odkazovej schránky, aj keď na displeji nesvietila malá obálka. Možno sa cestou stratil signál, možno jej nechali naliehavý odkaz: správu, že našli Claru a Juliette, že sú v poriadku a onedlho ich odvezú domov k ich hračkám.

Buchnutie dverí za dodávkou ju vrátilo do reality. Nemala žiadny odkaz. Odložila mobil a vošla do budovy. Lucie poznala inštitút naspamäť. V každom meste bol rovnaký. Vrátnicu mala pred sebou, laboratóriá boli na poschodí a na prízemí, márnica a pitevne, symbolicky umiestnené v podzemí. Mŕtvi už nemali právo na svetlo.

Policajný dôstojník s hrubými črtami a privretými očami si zobral od asistentky dokumenty. V jej hlase bol váhavý, neistý tón. Hlasivky mala unavené od plaču, kriku, bezsenných nocí. Podľa záznamov prišlo telo – ďalšie slovo, ktoré jej zvieralo žalúdok – o 18:32. Súdny lekár už nepochybne skončil prehliadku. Určite si už prečítal príbeh posledných chvíľ toho dieťaťa vpísaný do jeho tela.

Je to iné dievča. Nie je to ani Clara, ani Juliette.

Lucie ledva stála na nohách, ruky a nohy sa jej triasli, telo ju odmietalo poslúchať, prikazovalo jej otočiť sa a utiecť. Chodbami prechádzala pridŕžajúc sa stien, zahalená temnotou, zatiaľ čo ľudia vonku si niekde užívali krásny letný večer. Najhorší bol tento kontrast, život všade naokolo išiel ďalej, kým tu…

O tridsať sekúnd neskôr stála pred lietajúcimi dverami s okrúhlymi okienkami. To miesto páchlo smrťou bez nádeje, ktorá by ten pach mohla zmierniť. Lucie týmito atramentovými chodbami viedla rodičov, bratov a sestry na „identifikáciu“. Väčšina z nich sa zrútila ešte skôr, než videla telo. Už len v samotnom vstupe na toto územie bolo niečo príšerne neľudské. Niečo neprirodzené.

Za sklom videla tvár s rúškom pozorne zahľadenú na stôl z nehrdzavejúcej ocele, ktorý Lucie nevidela. Toľkokrát túto situáciu zažila; toľkokrát ju vnímala len ako začiatok nového prípadu, prísľub vzrušujúceho vyšetrovania, ako výnimočný príbeh. Vyzerala ako ten prekliaty súdny lekár, ktorý sa venuje jednému z mnohých prípadov a večer, keď príde domov, si pustí televízor a otvorí pivo.

Dnes však bolo všetko úplne inak. Bola policajtkou a obeťou. Lovcom a korisťou. V skutočnosti bola len matka stojaca nad mŕtvym dieťaťom. Nie je to ani jedna z mojich dcér. Je to neznáme dieťa. Namiesto mňa budú trpieť iní rodičia.

Tie slová jej dodali odvahu a Lucie obomi rukami zatlačila do dverí a zhlboka sa nadýchla.

Pred inštitútom súdneho lekárstva zaparkoval za dodávkou, ktorá priviezla zdravotnícky materiál, asi päťdesiatročný muž. Bolo to strategicky dobré miesto, ktoré mu umožňovalo pozorovať prichádzajúcich a odchádzajúcich bez toho, aby na seba zbytočne upozorňoval. V zlepených slnečných okuliaroch a s niekoľkodňovým strniskom pôsobil ako chlapík s nekalými úmyslami. Na čele sa mu perlil pot. To teplo, to skurvené odporné teplo, do riti… Zložil si okuliare a viečka si utrel vreckovkou, pričom neustále sledoval situáciu. Nemal by ísť do vnútra a zistiť si informácie o tele toho dieťaťa? Alebo bude lepšie počkať, kým policajní vyšetrovatelia, ktorí boli pri pitve, vyjdú, a potom im položiť pár otázok?

Franck Sharko, zaborený do sedadla, si šúchal spánky. Ako dlho už nespal? Ako dlho sa po nociach prehadzoval v posteli z jednej strany na druhú, schúlený pod ťarchou výčitiek? Hudba, ktorá tlmene znela z autorádia, jemný vánok horúceho vzduchu, ktorý prúdil medzi dvomi otvorenými oknami, ho uspávali. Hlava mu klesla na plece a ten náhly pohyb ho prebral. Jeho telo chcelo spať, jeho myseľ mu v tom bránila.

Policajný komisár z Centrálnej jednotky pre násilné zločiny si do dlane nalial minerálku, pretrel si ňou tvár a vystúpil, aby si natiahol nohy. Vzduch sa mu lepil na prepotené oblečenie. V tej chvíli si pripadal trápne. Pokojne mohol vstúpiť do budovy, na vrátnici ukázať svoj preukaz a ísť sa pozrieť na pitvu. Zhromaždiť informácie mechanickým a profesionálnym spôsobom. Koľko pozostatkov videl, koľko orgánov rezaných skalpelom súdnych lekárov si pamätá za viac než dvadsaťpäť rokov, z ktorých dvadsať strávil na oddelení trestnej činnosti? Dvesto? Trikrát viac?

Pokiaľ šlo o deti, už dávno sa nedokázal dívať na ich pitvy. Skalpely sa až príliš leskli nad ich holými, bielymi bruškami. Bolo to ako bozk Zla. Mal rád pohľad na malé Henebellové, hrajúce sa na pláži. Hrali sa s loptou a behali v piesku pod láskavým dohľadom svojej matky. Boli prázdniny, bezstarostná hra, obyčajné šťastie. A, bože, dvojičky s krásnymi modrými očami zmizli pre neho.

Odvtedy ešte neprešiel ani týždeň.

Bol jedným z najdlhších, najbolestnejších, odkedy prišiel o vlastnú rodinu.

Čo sa zistí pri pitve, čo odhalí biologická a toxikologická analýza? Aké peklo na papieri vypľujú tlačiarne v laboratóriách? Spamäti poznal priebeh smrti, jasnú logiku ukrytú v nepochopiteľnosti. Veľmi dobre vedel, že aj potom, čo človek dodýcha, nenájde svoj pokoj, kým polícia a zdravotníci neukončia vyšetrovanie. To absolútne hanobenie tela, chráneného pred svetlom, sa mu hnusilo. A pokiaľ šlo o vrahov detí… Komisár zaťal ruky v päste, až mu zbeleli hánky na prstoch.

Zo zvuku motora Sharko usúdil, že zaparkovalo nejaké auto. Naťahoval sa ukrytý za dodávkou na horúcom asfalte. Kĺby mu praskali ako vysušené drevo. Nakoniec sa vrátil do svojej starej rachotiny, ktorá nemala ďaleko od toho, aby skapala, ale zatiaľ ešte držala…

Práve v tej chvíli ju zbadal a celé jeho vnútro sa rozpadlo na tisíce čiastočiek. V sivom tričku a nohaviciach s vlasmi ležérne učesanými do vrkoča tam kráčala Lucie. Modré oči nedokázali rozžiariť jej tvár. Vyzerala ako z portrétu starých majstrov, z poškodeného obrazu, tak ako on. Keď ju takto videl, ako sa potáca po chodníku ako potápajúca sa loď, prišlo mu zle.

Takže Lucie Henebellová to už tiež vedela. Sledovala všetky správy, všetky tímy, ktoré pracovali na prípadoch súvisiacich s deťmi, a keď bolo treba zatelefonovala kdekoľvek. A pri prvom náznaku sa postavila a išla na miesto. Bože dobrý, čo bude robiť v tej hrobke? Prizerať sa na porcovanie jedného z vlastných detí? Dokonca ani on sa nebol schopný vtedy dávno pozerať na posmrtnú prehliadku svojej malej Éloise. Bolo by to horšie ako prehltnúť odistený granát.

Ako teda mohla ona ako matka nájsť v sebe toľko sily? Prečo potrebovala trpieť a vzbudzovať v sebe nenávisť a zlosť? A čo ak nakoniec pôjde o nejaké neznáme dieťa? Hádam je Lucie Henebellová odsúdená na to, aby sa túlala po márniciach a hľadala svoje dve deti, až kým nepadne mŕtva od vyčerpania? A čo ak nájde jedno a druhé už nie? Ako sa z toho nezblázniť?

S rukami na volante Sharko dlho váhal, či má ísť za ňou. Mal by vôjsť? Alebo zostať tu a počkať, kým vyjde? Ale akoby mohol nechať Lucie vyjsť z budovy, zlomenú a šialenú smútkom bez toho, aby ju objal? Akoby ju mohol neobjať, neprivinúť si ju celou silou a nešepkať jej do ucha, že jedného dňa to všetko bude dobré?

Nie, existovalo len jedno riešenie. Ujsť. Tú ženu až priveľmi miloval.

Otočil kľúčom v zapaľovaní a naštartoval. Vybral sa smerom do Paríža.

Keď sa silueta obrovského inštitútu objavila v spätnom zrkadle, Sharko pochopil, že ju už určite nikdy neuvidí.

Nikdy v živote necítil väčší smútok a zlosť.

Vracala sa bez toho, aby si všímala bolesť hlavy, horúce slzy, detské ručičky, ktoré jej trhali vnútro. Chcela sa čo najrýchlejšie dostať z toho miesta poznamenaného chladom smrti. Lucie nejedla, ani nepila. Len vracala. Jej telo fungovalo na adrenalíne, na nervovom vypätí. Prekračovala povolenú rýchlosť, kolesami prechádzala po diaľničnom osvetlení smerom na sever. A keby skončila v protihlukovej stene, nič by sa nestalo. Šoférovala do úmoru stovky vyasfaltovaných kilometrov, len aby nemyslela, len aby už prestala myslieť navždy. Napriek tomu sa jej však v mysli vynárali obrazy, ktoré jej zaplavovali mozog. Príliš malé telo, ktoré sa na obrovskom pitevnom stole strácalo. Posmešný lesk chirurgických nástrojov pod neónovým svetlom…

Keby len mohla nevedieť. Nezaoberať sa tým, či by to mohlo byť jedno z jej detí. Jedna z jej fontán života, ktorú nosila a sprevádzala osem rokov vo dne v noci, počas chorôb a školských besiedok, ktorú dokonale poznala s každým ukrytým detailom, s každou nebadateľnou črtou tváre, ktorá odlišovala jednu od druhej.

Krv jej krvi.

Potrebuje trpezlivosť, pretože čas bude ako jed prúdiť pomaly jej žilami a na konci cesty ju čaká hrôza: či už je jedna z jej dcér mŕtva, alebo sa ešte chveje v rukách vraha. Horšie a horšie a najhoršie z najhoršieho…

Aké monštrum ich unieslo? Prečo? Clara a Juliette zmizli, keď si zašli po zmrzlinu na pláži v Sables-d’Olonne. V priebehu sekundy sa stratili v dave.

Uniesol ich niekto hroznou náhodou? Alebo ich pozorovali? Prečo? Lucie si v hlave prehrávala všetky možné scenáre, všetky možné ohavné príbehy, až kým jej z toho nebolo zle. A jeden scenár nahrádzal ďalší, ešte horší. Hororové predstavenie nikdy nekončilo.

Príval tieňov, ktorý priniesol Franck Sharko. Chcela, aby nežil, a nikdy, nikdy ho už nechcela vidieť. Tak to bude lepšie: mala pocit, že je schopná skočiť mu po krku a zabiť ho holými rukami.

Aké budú najbližšie dni, keď bude čakať na výsledky analýz, vyšetrovania, objasnenie vraždy? Aký diabol si dovolil zničiť život dieťaťa? Nech už je kdekoľvek na zemi, Lucie ho nájde, aj keby pri tom mala prísť o všetky sily.

Nie je to ani Clara, ani Juliette. Nie je to ani Clara, ani Juliette. Dnes večer som videla… niečo iné.

Do jej bytu v centre študentskej štvrti v Lille presvitalo cez okno slabé svetlo. Bola to príjemná lokalita, obyčajná, živá, naplnená rozhovormi a ľudským teplom. Tento bulvár bol prázdny, semafory menili farby z oranžovej na zelenú a červenú monotónne ako na konci sveta. Lucie mala strach vrátiť sa domov. Štyri steny bez Clary a Juliette boli desivejšie ako sarkofág.

Jej matka Marie Henebellová pila jednu šálku kávy za druhou a pri vedomí sa udržiavala tabletkami. Boli tri hodiny ráno a táto pani s prameňmi odfarbených vlasov, ktorá obyčajne prekypovala energiou, počas niekoľkých dní zostarla o desať rokov. Vzhľadom na povolanie ich matky vychovávala dievčatá práve ona. Ona im menila plienky, kŕmila ich z fľaše, bdela pri ich postieľkach, keď ochoreli alebo keď Lucie zavolali do práce uprostred noci.

A dnes, bože, dnes…

Lucie sa v jej objatí nehýbala. Tlačila si k nej svoje zmáčané líce. Keby tak mohla utiecť ďaleko, ďaleko odtiaľto a nikdy sa nevrátiť. Kráčala by po dlhej pieskovej lagúne, ktorá by ju priviedla doprostred oceánu. Už teraz sa bála zajtrajška, bolesti, vracajúcej sa s každým prebudením, ak by sa jej vôbec podarilo zaspať na prázdnych posteliach v ružovo zelenej izbe uprostred plyšových hračiek čakajúcich na návrat svojich majiteliek. Juliettin slon, ktorého vyhrala na strelnici, nosorožec, ktorého si Clara túlila k hrudi. Zo všetkých týchto predmetov sa stali ostré nože, ktoré sa jej zarezávali do tela.

Lucie sa nehýbala, a tak ju jej matka objala silnejšie a zľahka jej dýchala na šiju, pričom nepovedala ani slovo. Čo sa dá v takých chvíľach povedať? Že dvojičky sa nakoniec nájdu, živé a zdravé, a že všetko bude tak ako predtým? Policajtka, a teda aj matka policajtky vedeli veľmi dobre, že ak sa dieťa nenájde do štyridsiatich ôsmich hodín, šanca, že ešte žije, je takmer nulová. Potvrdzovala to realita a štatistiky.

Marie si všimla priesvitné, uzatvárateľné vrecko, ktoré jej dcéra zvierala v pästi. Hneď všetko pochopila. V sáčku bola maska, priesvitná skúmavka, pár latexových rukavíc, papier a tri vatové paličky používané na výtery a odber vzoriek DNA.

Luciin šepot prichádzal k Marie spoza chrbta.

„Ako to prežijem, mami? Ako to zvládnem?“

Vyčerpaná Marie Henebellová sa posadila na pohovku. Vysoká, štíhla žena, ktorá si ešte aj v šesťdesiatke dokázala zachovať príťažlivosť. V tú noc celé jej telo volalo o pomoc, ale ona sa držala a držala…

„Budem tu pre teba. Vždy tu pre teba budem.“

Lucie prikývla a potiahla nosom.

„To dieťa na pitevnom stole… Prekliala som ho, mama, prekliala som ho za to, že mi dovolilo pochybovať. Nie je to moje dieťa. Viem, niekde v hĺbke duše viem, že to nie je moje dieťa. Ako by sa jedna z mojich dcér dostala až tam? Ako by vôbec… jej niekto mohol tak strašne ublížiť? To nie je možné.“

„Viem, že to nie je možné.“

„Som si istá, že… že to monštrum bolo tam, keď… keď ju zachvátili plamene. Pozeral sa.“

„Lucie…“

„Možno ho už čoskoro chytia. Možno drží iné dievčatá a moje deti…“

Marie odpovedala s beznádejou v hlase, ktorá bola podľa Lucie neklamným znamením absolútnej rezignácie.

„Možno, Lucie, možno.“

Policajtka už nemala silu hovoriť. V pološere si šla umyť ruky a otvorila vrecko, ktoré jej dali v policajnom laboratóriu. Každý jej pohyb bol ťažký, akoby vážil tisíc ton a viedol ju k tomu, aby si pripustila nemožné. Navliekla si rukavice a vrátila sa do obývačky. Pozrela sa na matku, ktorá pred ňou ustúpila, a priložila si trasúce sa prsty k ústam.

Lucie ten postup poznala, sama si vatový tampón vložila so úst a počkala, kým nasiakne jej slinami. Tvár zmáčanú od sĺz si utrela do pleca, nič nesmelo kontaminovať vzorku, ani len smútok jej matky. Vedela, že jej skutok bol odporný, neskutočný: vo svojom materskom DNA plánovala nájsť dôkaz, že jedna z jej malých dcér je možno mŕtva.

Potom Lucie vatu pritlačila na označené miesto na ružovej kartičke – karte FTA, kým nevstrebala jej DNA, vložila ho do plastového vrecka a potom ho starostlivo zalepila hrubou samolepiacou páskou s nápisom: „Súdne zapečatené. Neotvárať.“

Zásielka mala odísť hneď ráno do súkromného laboratória, kde ju založia medzi stovky ostatných. Jej budúcnosť – ich budúcnosť – závisela od hlúpej molekuly, ktorú ani nebolo vidieť. Rad miliónov písmen A, T, G, C, ktorý predstavoval jedinečný genetický vzorec – zhodný jedine v prípade jednovaječných dvojčiat – a ktorý toľkokrát pomohol odhaliť podozrivých zločincov.

Napriek svojim prianiam a nádejam si Lucie nemohla pomôcť a mala pocit, že by bolo možno dobré naučiť sa žiť bez jej malých hviezdičiek. Ak niečo také malo prísť, ako sa jej podarí prežiť?

( 1 ) O rok neskôr

Na miesto činu prišla ako prvá skupina veliteľa Maniena z kriminalistického oddelenia parížskej polície. K tragédii došlo vo Vincenneskom lesíku pri ZOO, neďaleko od jazera Daumesnil a niekoľko kilometrov od slávneho čísla 36 na ulici Orfèvres. Obloha bez obláčika, voda priezračná, hoci teploty boli na začiatok septembra dosť nízke. Chladnejšie premenlivé leto s častými búrkami dovolilo Parížanom zhlboka dýchať.

Mŕtve telo skoro ráno objavil bežec. Športovec s mobilným telefónom vo vrecku najskôr zavolal na číslo 112. Ani nie o hodinu neskôr záchranári informovali kriminalistov a nakoniec sa to dostalo na najvyššiu úroveň – do kancelárií policajných vyšetrovateľov.

Za volantom zeleného Pola sedel asi štyridsaťročný muž, ktorý bol dobodaný na hrudníku. Stále mal zapnutý bezpečnostný pás. Bežca zaujala zvláštna poloha jeho hlavy – bradou sa opieral o hruď. Okienko na strane vodiča bolo úplne stiahnuté.

Franck Sharko, dvojka v skupine štyroch policajných dôstojníkov, sa držal vpredu. Ráznym, rozhodným krokom mieril k miestu činu. Niekoľko metrov za ním ho nasledovali jeho šéf a kolegovia. Vošiel na miesto, ktoré predtým zaistili záchranári, a blížil sa k autu zaparkovanému medzi stromami, ukrytému pred pohľadmi okoloidúcich.

Policajti z ulice Orfèvres poznali Vincenneský lesík veľmi dobre, najmä tie cestičky a zákutia, kde sa stretávali transvestiti, prostitútky či transsexuáli. Napriek tomu bola práve táto časť trošku od ruky a mala povesť pokojného miesta. A práve preto, že z jednej strany susedila so ZOO a z druhej s jazierkom, predstavovala ideálne miesto pre vraždu.

Sharko oblečený v trochu väčších rifliach akoby sa patrilo, v čiernom tričku a obutý do pláteniek, ktoré už mali najlepšie časy za sebou, si natiahol latexové rukavice, cez otvorené okno chytil obeť za krk a otočil si jej hlavu k sebe. Veliteľ Manien, päťdesiatročný muž, ktorý na polícii strávil dvadsaťdva rokov, pribehol a zúrivo Sharka chytil za tričko.

„Do riti, čo to robíš?“

Sharko jemne postrčil hlavu mŕtvoly späť do auta. Prezeral si jej oblečenie postriekané krvou a mŕtve oči, sinavú tvár.

„Mám pocit, že ho poznám… Tebe jeho tvár nič nehovorí?“

Manien sa rozzúril. Chytil komisára, akoby bol mladistvým delikventom.

„A čo postupy? Tie nepoznáš? Robíš si zo mňa srandu?“

„Frédéric Hurault… Áno, je to on. Frédéric Hurault. Bol u nás asi pred desiatimi rokmi. Vtedy som riešil jeho prípad ja a tebe som robil šéfa. Spomínaš si?“

„Teraz ma zaujíma iba to, čo robíš ty – tu a teraz!“

Sharko sa pozrel na svojho šéfa s nižšou hodnosťou, než mal on sám. Odkedy znovu požiadal o zaradenie, už nebol komisárom, hoci ho tak mnohí ešte stále volali: „Ako sa máte, komisár?“ Jeho kompetencie sa obmedzovali na obyčajného policajného poručíka. Bola to cena, ktorú zaplatil za to, že sa vrátil na ulicu, do špinavých nôr, na miesto ohavného zločinu potom, ako niekoľko rokov strávil v príliš čistých kanceláriách v Nanterre na oddelení analýz správania zločincov. Sharko však po tomto preradení túžil, bez ohľadu na to, že sa ocitol pod velením takého debila, akým je Manien. Jeho bývalých nadriadených táto žiadosť prekvapila: prípady preradenia do nižšej hodnosti boli vo francúzskej polícii raritou. Ako kompenzáciu mu ponúkli vedenie skupiny v rámci kriminalistického oddelenia. Odmietol. Chcel skončiť tam, kde začal: v prvej línii s búchačkou v ruke, tvárou v tvár tieňom.

„A spomínaš si, za čo ho súdili?“ opýtal sa sucho. „Pretože zabil dve deti, ktoré nemali ani desať rokov. Svoje vlastné dcéry.“

Manien vytiahol cigu a držiac ju v prstoch s obhryzenými nechtami si ju zapálil. Bol to tenký a nervózny chlapík s výrazom cigaretového papiera – bledý, hrubý, napätý. Veľa pracoval, málo jedol a ešte menej sa smial. Niektorí sa mu vyhýbali, iní ho považovali za idiota. Sharko patril do oboch skupín.

Bertrand Manien si nedával servítku pred ústa:

„Prídeš ku mne na koberec. Odkedy si v mojej skupine, stále ma serieš. Také typy ja v tíme nepotrebujem. U Bellangera sa uvoľnilo jedno miesto, Fontès pozajtra odchádza do zámoria. Vypadneš odtiaľto bez jediného slova. Vyhovuje to mne aj tebe.“

Sharko prikývol.

„Dobre.“

Manien si s chuťou potiahol z cigy, za oblakom dymu, ktorý sa rýchlo rozplynul, slastne privrel oči.

„Povedz, kedy si sa normálne vyspal? Teda viac ako dve hodiny denne, myslím.“

Sharko sa poškrabal na čele. Pod ofinou sa mu vytvorili tri rovnobežné vrásky. On, ktorý sa počas celej svojej policajnej kariéry strihal na krátko, nezašiel k holičovi už celé mesiace.

„Neviem.“

„Ale vieš, a veľmi dobre. Myslel by som si, že to fyziologicky nie je možné, aby si toľko vydržal. Myslel som si, že bez poriadneho spánku umrieme. Uvoľni sa, komisár, nikdy si nemal odísť z Nanterre. Spomenieš si na meno týpka, ktorého si nevidel desať rokov, ale ani zaboha nevieš, kde si si odložil búchačku. Takže teraz sa vrátiš domov a vyspíš sa tak, až z toho zdochneš. A pritom si počkáš, kým ťa zavolá Bellanger. Padaj, vypadni.“

Manien po týchto slovách odišiel. Ráznym vojenským krokom. Všivavá sviňa, a ešte aká hrdá. Odchádzal a podával ruky policajným technikom a dôstojníkovi poverenému dohľadom nad postupom, ktorí vybaľovali svoje kufríky, dokumentáciu a tvárili sa pritom vážne. Vždy to vyzerá rovnako, roj hmyzu živiaci sa mŕtvolami, pripravený zaútočiť na telo, pomyslel si Sharko. Čas plynul, ale nič sa nezmenilo.

So zovretými perami sa ešte poslednýkrát pozrel na telo obete, ktorého sa už zmocňovali zriadenci. Frédéric Hurault umrel s prekvapením v očiach, pravdepodobne si to ani neuvedomil. Uprostred noci, v tme, na mieste, kde nestála ani jediná pouličná lampa. Dobodali ho do hrude, rozpárali ho. Bodná zbraň mu viackrát zasiahla aj brušnú dutinu. Vrah to vyriešil v priebehu dvadsiatich sekúnd, bez zbytočného kriku a krvi. A svedkov. Čaká ich odobratie stôp, pitva, vyšetrovanie na okolí. Takéto známe miesto umožňuje riešenie 95 % trestných činov.

Zostáva však stále tých päť percent, ktorých spisy plnia podkrovné kancelárie kriminálky. Hŕstka zákerných zabijakov, ktorým sa podarí prekĺznuť sieťou vyšetrovania. Takí sa stopovali najhoršie a ich zatknutie si človek musel zaslúžiť.

Akoby na truc nadriadeným sa Sharko ešte raz prešiel po mieste činu, dokonca si prezrel aj vozidlo a zmizol bez toho, aby sa niekomu pozdravil. Všetci ho mlčky pozorovali, okrem Maniena, ktorý neprestával hrešiť.

Nezáležalo na tom. V tej chvíli Sharko takmer už nevidel a chcelo sa mu spať…

Table of Contents

(1)