HISTORIE NA SOBOTU

MIROSLAV ŠIŠKA

Ukážka z elektronickej knihy

© Miroslav Šiška, 2002

© Nakladatelství Petrklíč, 2002

ISBN (tištěné) 978-80-7229-082-6

ISBN (epub) 978-80-7229-449-7

ISBN (mobi) 978-80-7229-450-3

JAK SE ZRODILA HISTORIE NA SOBOTU

Na jaře 1985 jsem dopisoval publikaci o novinářském působení předválečného redaktora Rudého práva Eduarda Urxe. Netušil jsem přitom, že v Praze žije jeho syn Richard, který se při pražském jaru v roce 1968 angažoval v reformním ekonomickém týmu profesora Oty Šika a stálo ho to kariéru. Souhrou náhod jsem se jednoho dne v jeho vinohradském bytě objevil již s hotovým rukopisem v podpaží. Po jeho pročtení měl pan Urx jen shovívavé poznámky, zato mi však překvapivě nabídl tzv. disidentskou literaturu a časopisy. Bylo by na dlouhé vyprávění, proč tehdy zůstalo z mé strany u neopětované nabídky, nicméně se stalo, že jsme se do závěru roku 1989 už znovu neviděli.

Když se brutálně rozehnaná demonstrace na Národní třídě stala roznětkou pro překotný vývoj událostí, které si svým pozdějším průběhem vysloužily přídomek sametová revoluce, a já jsem zakrátko jméno Richarda Urxe zaznamenal v tiráži Lidových novin, vyhledal jsem ho a se čtyřletým zpožděním zareagoval na jeho někdejší nabídku. Poprvé jsem pak hltal Zprávu Pillerovy komise o politických procesech a rehabilitacích v Československu v letech 1949 až 1968, samizdatové Dějiny SSSR, Solženicynovo Souostroví Gulaga snad deset dalších knih obdobného ražení. Pro absolventa všech stupňů socialistické vzdělávací soustavy od základní školy až po vědeckou aspiranturu to bylo čtení v mnoha směrech neznámé.

Právě když jsem se přes Vánoce a Nový rok vším tím čtivem prokousal, přišla na začátku ledna 1990 nečekaná nabídka od šéfredaktora tehdy ještě Práva rudého, zda bych nechtěl napsat pro tento deník sérii článků o padesátých letech, resp. o bílých místech tohoto období. To znělo neskutečně - psát o procesech z padesátých let a pro Rudé právo, jež bylo stále tiskovým orgánem komunistické strany! Dodávám, že tentýž muž je šéfredaktorem listu dodnes, a kromě jiného mi tehdy také řekl: Co napíšeš, to se objeví v novinách a nikdo do textu nebude zasahovat.

Šéfredaktor svůj slib dodržel, a to bylo pro mne zničující. Na náhlou svobodu projevu jsem totiž svou předchozí životní zkušeností nebyl připraven a navíc mnohé dokumenty, do nichž jsem například v bývalém Archivu ÚV KSČ směl v oněch dnech nahlížet, se svým obsahem značně lišily od závěrů oficiální historiografie. Několik dnů překotného čtení sotva stačilo na základní orientaci v tak složitém období dějin. Kdo rozhodne, co mohu a co nemohu napsat? Platí, že dějiny vždy píše vítěz? Kde je pravda? Stačí nyní přirekonstrukci minulých dějů jen zaměnit znaménko, nebo bylo spíše mnohé jinak, ale nebylo všechno naopak?

Všechna tato dilemata se řešila za pochodu a navíc v hektické době. Po listopadovém převratu panovala obrovská poptávka po našich nejnovějších dějinách. Připomínaly se ovšem většinou jiné události a jiná výročí i osudy jiných postav než před rokem 1989 a pokud i stejných, pak se interpretace dějů nutně často změnila už jen proto, že se prostě objevilo množství dosud neznámých informací a faktů, či nově zpřístupněných dokumentů.

Moje výlety do novodobých dějin dostaly časem podobu jakýchsi historických miniatur. Někdy od poloviny devadesátých let se staly pravidelnou součástí sobotního vydání Práva s kalkulem, že právě víkend skýtá příležitost, kdy je čtenář schopen "strávit" v deníku i celostránkové vyprávění. Třeba po obědě a na gauči.

Na přání nakladatele jsem mezi čtyřmi stovkami příspěvků sám vybral sedmadvacet, jen formálně je upravil, dějově seřadil (nezávisle na datu jejich vzniku) a nyní je předkládám i těm, kteří je dosud nečetli. Samozřejmě tak nemusí činit právě v sobotu.

Miroslav Šiška,

říjen 2002

FREDERICK JE SYNEM MARXE

V objemné pětisvazkové korespondenci mezi Karlem Marxem a Friedrichem Engelsem je i dopis datovaný 31. března 1851. Marx si v něm stěžuje na zoufalý stav svých financí a v závěru píše: "A aby situace získala pikantní tragikomično, zamíchalo se do toho tajemství, které ti odhalím několika slovy trochu později... Takže příště víc o té záležitosti, ve které i ty hraješ svou roli."

Karel Marx v roce 1861.

Za další dva dny pak příští autor světoznámého Kapitálu největšímu příteli a celoživotnímu sponzorovi v jedné osobě v jiném dopise ještě poznamenává: "O tom tajemství ti nepíšu ani slovo, protože tě za každou cenu musím vidět koncem dubna." Engels, přezdívaný často Generál, ihned odpovídá: "Dej mi vědět, kdy přijedeš a jak. To ostatní vyřídíme ústně."

Za několik dnů se v Manchesteru skutečně setkali. O průběhu a obsahu velice důvěrné konverzace obou mužů se nezachoval žádný písemný doklad - a to ani v jejich vzájemné (publikované) korespondenci. Důsledkem rozhovoru však bylo v příštích letech všemi aktéry pečlivě střežené tajemství, odhalené teprve po dalších téměř padesáti letech (1898) v dopise Engelsovy sekretářky Louisy Freybergerové Augustu Bebelovi. Tento list (přesněji jeho strojem

psaná kopie) ležel ovšem dlouhý čas ukryt v amsterodamském archivu Internationaal Instituut voor Sociale Geschiedenis. Až do roku 1962, kdy byl objeven jedním ze spolupracovníků této instituce Wernerem Blumenbergem a posloužil jako základ výzkumu a objasňování celé záhady.

HLAVNÍ PROBLÉM – PENÍZE

Po sedmiletém zasnoubení si v červnu 1843 své "ano" řekli doktor filozofie, 25letý Karel Marx, a 29letá baronka Jenny von Westphalen. Necelé dva roky žili v Paříži, odkud však byli v lednu 1845 vypovězeni a usazují se v Bruselu. Tam se jim v září téhož roku narodila druhá dcera - Laura. Té prvorozené, které říkají Jennychen, bylo něco málo přes jeden rok. A brzy přišly na svět další děti. V roce 1847 Edgar, o dva roky později Guido.

I když se Jenny a Karel Marxovi skutečně milovali, přitahovali se fyzicky i intelektuálně, dobře se znali a vzájemně obdivovali, jejich manželství zdaleka nebylo procházkou růžovým sadem. Co jim od počátku nejvíce chybělo, byly peníze. Novomanželka nedostala výbavu ani věno, zato přinesla do manželství rodinné stříbro s erbem hrabat z Argyllu. Jeho postupné rozprodávání jim načas umožnilo solidně žít. Potom ale nastal nekončící boj za neustále prchající kořistí, kterou představovaly peníze.

Také v Belgii přežívali jen díky darům a půjčkám. Ty se ale den ode dne sháněly stále obtížněji. Věřitelé jim odmítali pomáhat, jakmile poznávali, že svoje peníze už nikdy neuvidí. Marxovi sháněli peníze všude a skoro pořád, peníze byly v centru jejich existence i všemožné korespondence. Častokrát to Karel zkoušel i u své matky. Ta přitom musela myslet na svých pět dcer, pro něž chtěla připravit věno. Karlovi prý nejednou říkávala: "Místo psaní Kapitálu bys měl raději nějaký vytvořit."

Kromě přetrvávajících finančních problémů pronásledují Karla i Jenny nejrůznější zdravotní potíže. A právě v této komplikované situaci posílá matka své dceři do Belgie vzácný dárek. Jmenuje se Helena Demuthová a je to svěží dvaadvacetiletá blondýnka. Několik let byla u paní von Westphalen pokojskou a ovládala všechno, co je potřeba k udržování domácnosti. Okamžitě se v Bruselu chopila práce a odmítala odjet, když jí neměli Marxovi z čeho zaplatit. Ti jí říkali Lenchen nebo Nim. V průběhu let se z ní stala služebná i ošetřovatelka této rodině naprosto oddaná. Zbožňovala Jenny a brzy i Karla.

CO VIDĚL PRUSKÝ AGENT STIEBER

V březnu 1848 byl Marx vypovězen z Belgie a přijíždí s rodinou do Paříže. Žijí zde ovšem pouze měsíc a stěhují se do Kolína nad Rýnem, kde Marx spolu s Engelsem zahajují přípravy k vydávání Neue Rheinische Zeitung, jehož první číslo vyšlo poslední květnový den. Kolikrát se Marxovi od svatby stěhovali? Jenny to už ani nepočítala. Pokaždé prodávali nábytek, prádlo zastavovali věřitelům, knihy odkládali u přátel a věci za sebou zanechávali rozptýlené po různých místech. A vždy museli znovu začínat. Když byly po ročním vycházení Marxovy noviny zakázány, musela rodina odejít z Kolína do Paříže, ale za účast v červnovém povstání je Marx povinen hlavní francouzské město znovu opustit, a tak se na podzim 1849 všichni rázem ocitli v Londýně. Tam poznali Marxovi opravdovou bídu.

Zatímco anglické úřady nechávaly Marxe na pokoji, z pruského ministerstva vnitra vyrazil do anglické metropole agent Wilhelm Stieber, aby pro svého nadřízeného vypátral, jak tam Marx žije. Tento budoucí šéf tajných služeb u Bismarcka se bez velkých problémů vetřel do Marxovy rodiny, bydlící právě prvním rokem z příštích šesti let v jedné z nejhorších a nejchudších čtvrtí, na Dean Street 28. Svou zprávu začal konstatováním, že Marx je na první pohled muž mimořádného nadání a svou intelektuální nadřazeností neodolatelně působí na lidi kolem sebe. O jeho soukromém životě napsal, že je naprosto neuspořádaný. "Žije jako bohém," pokračoval Stieber, "a ke svému okolí má přezíravý vztah. Málokdy se myje, nestará se o sebe, ani si nemění prádlo. Často je opilý nebo celé dny profláká. Když ale musí udělat nějakou práci, nezastaví se ve dne ani v noci. Nechodí pravidelně spát ani pravidelně nevstává, často zůstane celou noc vzhůru, až v poledne se oblečený natáhne na pohovku a spí až do večera, netečný k tomu, co se děje kolem.

Jeho vzdělaná a půvabná žena si na bohémský život zvykla a vypadá, že se se svou bídou smířila. Marxovy děti jsou nádherné, mají po otci inteligentní oči. Marx je navzdory své divoké povaze ten nejněžnější a nejchápavější manžel a otec."

V další pasáži líčí pruský agent nuzné vybavení místností dvoupokojového bytu, i to, jak je všechno špinavé a pokryté prachem. "Vyzvou vás, abyste si sedl, ale židli nikdo neotřel, a tak dáváte v sázku svoje kalhoty," píše také a pokračuje: "Nic z toho nepřivádí Marxe ani jeho ženu do rozpaků. Přijmou vás co nejvlídněji, srdečně vám nabídnou dýmku, cigaretu, nebo co kde najdou. Díky kouzlu brilantní konverzace jim odpustíte nedostatky v domácnosti a jste ochotni tolerovat nepohodlí." V závěru ještě Stieber poznamenává, že když si člověk na prostředí jednou zvykne, zjistí, že konverzace s Marxem je natolik zajímavá a originální, že by v ní chtěl pokračovat dál a dál. Svou zprávu ministrovi vnitra (kterým nebyl nikdo jiný než Marxův švagr Ferdinand von Westphalen!) končí slovy: "Toto je věrný obrázek rodinného života komunistického vůdce Marxe."

Fotografie Friedricha Engelse z období, kdy na sebe převzal otcovství. Na smrtelné posteli prohlásil, že skutečným otcem Fredericka je Karel Marx.

V květnu 1850, po první zimě strávené v londýnském exilu, se Jenny v zoufalé finanční situaci obrátila (bez vědomí manžela) s žádostí o pomoc na starého přítele Josepha Weydemeyera. Přitom ho v listě ujišťovala, že Karel navzdory utrpení neztrácí víru v budoucnost a ona se považuje za jednu z mála šťastných žen od chvíle, kdy stanul po jejím boku. Dokázala ukončit dopis vyjádřením naděje, že nadcházející měsíc červen bude možná pro světové dějiny osudový a stane se počáteční etapou mocného zápasu, během něhož si budou moci opět stisknout ruce.

Optimismus Jenny Marxové ale sám o sobě nevedl ani v příštích měsících ke zlepšení zoufalé situace její rodiny. Vyburcována energií beznaděje, odjela sama - byť již popáté těhotná - na podzim téhož roku do Nizozemí. Po zvládnutí těžké plavby v bouři doufala, že tam u Karlova strýce z matčiny strany, Liona Philipse, najde kýženou finanční pomoc. Strýc však nebyl pod vlivem revoluce z roku 1848 nakloněn jejím problémům a jejímu vyprávění a veškerou pomoc odmítl. "Myslím, drahý Karle, že se k Tobě vrátím s prázdnýma rukama, hluboce zklamaná, utrápená a zmučená smrtelným strachem," píše Jenny svému muži z druhé strany lamanšského kanálu. Vyjadřuje také velkou starost o děti, zvláště o nemocného několikaměsíčního Giuda, jemuž říkali Föxchen. "Polib za mne ty moje andílky tisíckrát. Vím, jak na ně s Lenchen dáváte pozor. Bez Lenchen bych tady ani minutu nemohla zůstat klidná..."

Několik týdnů po návratu paní Marxové však malý Föxchen v listopadu zemřel na zápal plic. Bylo to poprvé, co přišla o dítě, a Jenny je z toho zdrcená a zoufalá. Určitou náplastí bylo narození Františky v březnu roku příštího. Karel byl ale zklamaný, protože doufal, že to bude chlapec. Engelsovi se v dopise sám sobě vysmívá: "Moje manželství je plodnější než moje práce."

VŠICHNI MLČELI

Je nepochybné, že při setkání Marxe a Engelse někdy na přelomu dubna a května 1851 prosil první druhého, aby na sebe vzal otcovství dítěte, které jejich hospodyně čeká. Nevíme, čím svého mladšího přítele revolucionáře přesvědčil, ani proč to pro něj vlastně Engels udělal. V každém případě mu tím zachránil čest.

Protože celá aféra zůstala tak dlouho zahalena tajemstvím, kladou si po letech mnozí historikové otázku, zda na myšlenku označit otcem Engelse nepřišla samotná Lenchen, aby Jenny ušetřila šoku. Vyděšený Marx se podle této poněkud komplikované, ale možné hypotézy dobrého nápadu zmocnil a kamaráda přesvědčil, aby roli bídáka na sebe vzal. Dítě, které se narodilo 23. června 1851, však Engels odmítl vidět a nedal mu jméno. To učinila Lenchen, která syna nechala zapsat jako Heinricha Fredericka Demutha a pak ho dala kojné. A nikdy pak za svůj život nic o Frederickově otci neřekla. Ani Jenny, která se jí marně - ještě předtím, než se teprve po narození dítěte Engels oficiálně k otcovství přihlásil - vyptávala, s kým dítě čeká.

Je pravděpodobné, že se Jenny nenechala oklamat údajným Engelsovým otcovstvím, byť ho měla za prostopášníka. Nevíme, kdy a jak na to přišla, ani to, zda například někdy Fredericka viděla a mohla posoudit fyzickou podobnost, ale všechno, co je zatím o Jenny a Karlovi známo, nasvědčuje tomu, že spolu o tom nikdy nemluvili.

Existují svědectví o tom, že Karel Marx měl panický strach ze žárlivosti své ženy, která se v ní opravdu mohla kdykoliv probudit. Obával se, že by se chtěla rozvést a že by to byl potom ohromný skandál. Jenny, rezervovaná tajnůstkářka a puritánka, musela být zděšená, ale víc než rozzlobená byla asi znechucená. Uměla si dát dohromady data a dovtípila se, že Frederick mohl být počat, když byla ještě u strýce Philipse. Karel zahořel nenadálou touhou po hezké Lenchen a nic si neodepřel. Ona se jistě moc nebránila. Milovala ho. Její mlčení je toho důkazem. Jenny si však opakovala, že pokud se to skutečně tak stalo, šlo o nehodu, nikoliv o duchovní a citové sblížení s jinou ženou. Když si později sepisovala krátké autobiografické poznámky, napsala v nich k narození Fredericka jedinou větu, které ovšem nesčetní Marxovi životopisci dlouho nepřikládali valnější význam: "Z kraje léta 1851 došlo k události, o níž bych se nerada detailně rozepisovala, ačkoliv to silně ovlivnilo naše soužení jak v osobním, tak v obecném smyslu."

Tato slova sice nevypovídají nic o tom, zda ji více trýznilo Karlovo selhání, nebo to, že jí lhal, ale je z nich zřejmé, že se trápila. V každém případě však tehdy ani v dalších letech necítila k Lenchen nic, co by se podobalo zášti či nepřátelství. Služebná se po narození Fredericka k Marxům vrátila, oba je přežila a poté až do své smrti (1890) vykonávala tytéž služby u Engelse. Pochována byla s manželi Marxovými ve stejném hrobě. Deset let po Frederickově narození píše Jenny v dopise Louise Weydemeyerové, která se spolu s manželem odstěhovala do Ameriky: "U nás doma pro mne Lenchen znamená věrnou a svědomitou společnici. Jen se na ni zeptej svého drahého manžela, bude ti vyprávět, jaký je to poklad. Po šestnáct roků s námi prožívá všechny bouřlivé události."

Jak se zdá, v bytě o dvou místnostech na Dean Street ani později, kdy se manželům Marxovým díky Engelsově pravidelné rentě vedlo mnohem lépe a bydleli v lepších podmínkách, nikdo o celé záležitosti nemluvil. Nikdo nedělal narážky, nikdo nevyvolávala třenice. Všichni zainteresovaní mlčeli, protože pokud by někdo nahlas vyjádřil svoje city, svět každého z aktérů by se zhroutil. Pravda, lidským řečem se nevyhnuli. Zpráva o narození nelegitimního dítěte pronikla na veřejnost během půl roku. Jsou to nepopsatelné ohavnosti, které rozšířili mí nepřátelé v demokratické levici!" píše Marx Weydemeyerovi. "Ani je nemohu citovat!"

Jenny von Westhphalen (vlevo) v době, kdy se zasnoubila s Karlem Marxem. Uprostřed služebná Helena Demuthová, která v roce 1851 porodila Marxovi nemanželského syna Fredericka. Vpravo poslední Engelsova sekretářka a hospodyně Louisa Kautská-Freybergerová, z jejíhož dopisu víme, kdo byl skutečným otcem Fredericka Demutha.

PRAVDU NAPSAL NA TABULKU

Čtyři dny po smrti Lenchen napsal Engels do Vídně Rakušance Louise Kautské, která se nedávno po šestiletém manželství s tehdejším známým sociálně demokratickým vůdcem rozvedla, a navrhl jí, aby se stala jeho sekretářkou a hospodyní. Přijala to, prý za pobízení německých socialistických vůdců. Ti by totiž rádi měli u Engelse svého člověka. Krátce na to se Louisa znovu provdala, tentokráte za vídeňského lékaře Ludwiga Freybergera, který přijel do Londýna pracovat.

Brzy se stala pro Engelse nepostradatelnou a byla to právě ona, která napsala v září 1898 jednomu z dědiců korespondence mezi Marxem a Engelsem, Augustu Bebelovi, dopis, v němž popsala rozmluvu mezi advokátem Samem Moorem a Engelsem pár dní před jeho smrtí i okamžiky ze setkání Engelse s nejmladší, tehdy čtyřicetiletou Marxovou dcerou Eleanor (Tussy) v předposlední den Generálova života 4. srpna 1895.

Ačkoliv někteří staří Engelsovi přátelé od roku 1848 a z dob, kdy vznikala Komunistická internacionála, už záhy tušili, jak je to se skutečným otcovstvím Fredericka, Tussy se to podle listu Freybergerové dověděla až těsně před jeho skonem. Tehdy k Engelsovi dolehly Tussyiny výčitky, že Fredericka Demutha zanedbával. Měl rakovinu hrtanu a nemohl už mluvit, a proto napsal před jejíma očima na tabulku to, co už svěřil dříve svému manchesterskému příteli Moorovi: "Frederick je synem Marxe." Eleanora Marxová tomu odmítla uvěřit a prohlásila, že Generál lže, neboť vždycky připouštěl, že otcem je on. A když ten viděl Tussy v Louisině náručí, dodal: "Chce ze svého otce udělat modlu. Tou on není."

Podle Louisy Freybergerové pověřil Engels Moora, jí a též jejího manžela Ludwiga k užití těchto informací jen pro případ, že by ho někdo obvinil, že se k Frederickovi choval podle. On, Engels, nemá v žádném případě v úmyslu očernit Marxovo jméno a do celé záležitosti se zapletl jen proto, aby Marxe uchránil od hořké rodinné krize. Frederick vypadá přesně jako Marx, napsala také Louisa Freybergerová, a bylo by chybou v jeho výrazné tváři a černých vlasech s odstínem až do modra hledat jakoukoliv podobu s Generálem.

ŠEDIVÝ ŽIVOTOPIS ZAPŘENÉHO SYNA

Jaká byla životní dráha Fredericka Demutha? Engels mu sice odmítl dát jméno, ale zajistil mu pěstouny, kteří dostávali pravidelný plat. Matka ho nikdy neopustila a dlouho se s ním tajně vídávala. Později se údajně stal strojníkem v dělnické londýnské čtvrti Hackney. Nosil buřinku a těšil se dobré pověsti. Podle některých pramenů ho po nevydařeném manželství čekal smutný život. Podle dalšího se prý v roce 1895 dostavil na železniční stanici, odkud bylo Engelsovo tělo odváženo do krematoria. Neví se, kdy přesně se Marxovy tři dcery o Frederickově existenci dozvěděly. Pro ně to byl Engelsův syn. Když se ale smířily s pravdou o Marxově otcovství, posílaly mu příležitostně drobné peněžní částky. Tussy však byla jediná, která se svým nevlastním bratrem udržovala osobní kontakt (až do své tragické smrti v roce 1898). Měla vůči němu vždycky pocit viny, který si neuměla vysvětlit.

Louisa Freybergerová ve svém dopise Bebelovi kromě důvěry hodných údajů sesbírala i různé klepy, z nichž některé působí podezřele a nevěrohodně.

"Když jsem poprvé přijela do Londýna a měla jsem možnost poznat Fredyho, Nim mi ho představila jako svého oblíbence," píše a pokračuje: "Každý týden ji pravidelně navštěvoval, ale bylo zvláštní, že nikdy nechodil hlavním vchodem, vždycky jen přes kuchyň. Jenomže když jsem pak pracovala v Generálově domě a Fredy ve svých návštěvách pokračoval, všimla jsem si, že se mu dostávalo stejného přijetí jako ostatním návštěvám.

Pro Marxe byla existence toho hocha problematická, protože jeho žena byla šíleně žárlivá. Nikdy k chlapci neprojevil náklonnost, byl by to příliš velký skandál. Nikdy se pro něj neodvážil nic udělat. Hoch byl svěřen do výchovy jisté paní a dostal jméno po své pěstounce. Teprve potom, co Nim zemřela, přijal jméno Demuth. To, že paní Marxová utekla z Londýna a vrátila se do Německa a že Marx se svou ženou po mnoho let nespal, Tussy věděla až moc dobře, ale nikdy nestála o to, najít pravou příčinu toho všeho. Ctila svého otce a vymýšlela si všelijaké zástěrky."

O dalším života běhu Fredericka Demutha není téměř nic známo, dokonce se zřejmě nezachovala ani žádná jeho fotografie. Ti, co ho znali, ho popisovali jako malého, zdrženlivého, nezištného a úslužného muže, který se zajímal o odborářský a politický život. Zachovalo se několik jeho dopisů, adresovaných Lauře a Tussy, které prozrazují, že mu chyběla výchova a vzdělání. Zemřel v roce 1929 a zanechal po sobě dva tisíce knih. Neví se ani, jestli někde ve světě žije potomek Fredericka Demutha a tedy Karla Marxe.

Koniec ukážky

Table of Contents

JAK SE ZRODILA HISTORIE NA SOBOTU

FREDERICK JE SYNEM MARXE