Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Karel Valášek

VRAŽDILA DROGA, JÁ JSEM JEN ZABÍJEL

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 475. publikaci v roce 2013.

Podobnost se skutečnými osobami a s nimi spojenými událostmi je pouze náhodná.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Grafická úprava:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Návrh obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Grafická úprava obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

© Karel Valášek 2013

© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2013

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-475-6

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-476-3

Tato kniha vyšla jen v elektronické podobě

Slovo autora

Paní prokurátorku, která mi nechala přečíst soudní spisy, jsem pozval na třídenní výlet do Mariánských Lázní. Vraha Petra Svobodu jsem nikdy neviděl, ale při studiu tisícistránkového spisu jsem pronikal do jeho duše hlouběji a hlouběji. Rozhodl jsem se, že ten příběh budu vyprávět za něj. V první osobě se mi lépe píše a vyprávění mi připadá autentičtější.

Protože nesnáším rozsáhlé nudné pasáže, předkládám čtenářům k prolistování ne jednu detektivku, ale tři.

Jména všech osob jsou samozřejmě pozměněna a některé události upraveny tak, aby byla kniha stravitelnější a čtivá.

Mé životní postřehy, které občas do knihy vkládám, jsou ověřeny praxí. Jednou z mála výhod staršího člověka je skutečnost, že si hodně pamatuje.

VRAŽDILA DROGA,

JÁ JSEM JENOM

ZABÍJEL

Vyrostl jsem v děcáku. Kdo má rodiče nebo aspoň mámu, nikdy nepochopí, co to znamená. Šikana v mém případě nepřipadala v úvahu. Byl jsem na patře nejsilnější ze všech. I lásku jsem poznal. Miloval jsem jednu vychovatelku s velkýma prsama. Ta ženská měla jediná ze všech laskavé oči. Několikrát mě pohladila a dvakrát mi dala pusu na tvář. Před spaním jsem si představoval, jak mě hladí po celém těle a jak mě všude líbá.

Řekl bych, že po stránce sexuální narušenej nejsem. Chybu udělali oni, protože mě dávali často do izolace. Tam se formoval můj vzdor a nenávist ke všemu. Jiným klukům ochranka, zahradník a učitelky nevadili, ale já jsem je všechny hluboce nenáviděl.

Pak přišly drogy. Ty byly horší než izolace. Udělaly ze mě člověka, který chvílemi neví, co dělá. Nejdříve byly houbičky. To mě naučili kluci z pasťáku. Je to zahrávání s ďáblem, na kterého člověk nemá. Jako když si hraje s Pánem Bohem, vyjde to nastejno, taky to nejde. Houbičky rostou v lese, vypadají trochu jako penízovky. Sebere se partička a vyrazí.

Když jsme přišli do lesa, nechali jsme ho na sebe působit. Houbičky se nám vždycky ukázaly. Jedli jsme je syrové. Dvacet i víc, jsou borci, že jich snědí i sto. Houbička je magická, zavede člověka do říše boha hub. Říše boha hub je příroda. Les a všechno, co je v něm. Člověk si lehne do trávy. Realita se mu promění. Vidí stromy a cítí, že jsou to živé bytosti. Vidí obrazy v trávě. To napojení na boha hub je hluboký zážitek a nádherný pocit. Pohodička.

Pak přišla marihuana. Konopí jsem kouřil sedm let. Posouvá vědomí. Nebral jsem to jako drogu, ale jako prostředek ke komunikaci.

Konopí a hašiš se kouří s partičkou. Jsou lidi, že se zhulej doma sami, ale mně se líbilo být s partou. Když se člověk zhulí, je to zážitek. Směje se jako šílenec. Mluví krásné věty. Napadají ho neočekávaná spojení. Má spoustu pozitivních myšlenek. V partě je úžasná jednota. Je to indiánská dýmka míru. Každý si dává čouda. Řekl bych, že indiáni také kouřili konopí. Zakouřili si a uzavřeli mír.

Tyhle přírodní drogy jsem měl moc rád. Líbilo se mi to a myslím si, že to není návykový.

Nechali mě vyučit číšníkem. Dodnes nechápu, jak je to možný. Myslel jsem si, že budu někde zametat před mekáčem. Asi zatlačil někdo zvenku. Ten, kdo mě navždycky odložil.

Pak mě potkalo obrovské štěstí a později velké neštěstí, za které si můžu já sám.

Dostal jsem se do Prahy. Pracoval jsem v jednom hotelu v centru a vydělával slušný prachy. Byl jsem šťastnej. Měl jsem krásnou holku a velký plány. Přišly mi do toho zase ty drogy. Tentokrát to nebylo něco z přírody, ale extáze a perník.

Hned po sameťáčku se tu objevily a byly všude. Žádné perníkářské doupě jsem nemusel hledat. Dýleři vlezli i k nám do hotelu. Poznal jsem dva černochy. Jeden nosil ledvinu, tam měl všechno, co si kdo přál. Ten druhý tančil na stole. Měl koupené čertovské rohy. Ty svítily, když tančil. Nejdřív jsem kupoval extázi, později perník. Tancoval jsem do rána. Když jsem vylezl z té díry, slunce mě praštilo do očí. Musel jsem nosit černé brýle. Gram perníku dokáže z člověka udělat nadpřirozenou bytost. Člověk nemá hlad a nemusí spát. Je to jízda.

Já jsem si nikdy nic nepíchal. Zředil jsem si to svinstvo citronovou vodou a zahřál na lžičce. Vzrušovalo mě, že je to zakázané. Ta holka vtom jela se mnou. Hlídali jsme jeden druhého, aby z toho nebyl průser.

Jednou nás načapal její táta. Nejdříve byl docela klidnej a zeptal se nás, jestli chceme zemřít. Odpověděl jsem mu: „Všichni tam spěchají. Jedni se honí za penězma a umřou na infarkt. Druzí si koupěj rychlé auto a pak se v něm zabijou. Lidé jsou uvězněni v kleci. Když si dáme perník, jsme z té klece venku a máme svobodu.“ Táta mojí holky o mých slovech přemýšlel. Klidnej už nebyl. Řekl: „ Stou klecí to není tak docela pravda, kamaráde. Přelezeš z klece do ještě horší klece!“

Táta si holku odvedl. Já jsem si vzal ještě jednu dávku a šel mezi lidi. Droga je úžasná zábava, ale je za to těžká daň. Strašně to vyčerpá. Psychicky i fyzicky. Když jsem byl úplně dole, šel jsem do práce. Majitel hotelu mě vyhodil na hodinu a prohlásil, že se postará, aby mě nikde nevzali.

Doma jsem zjistil, že mi někdo ukradl peněženku s dokladama a číšnickou šrajtofli. Byl jsem špinavej jako prase a z obočí mi tekla krev. Asi jsem se někde pral. Ten večer jsem neměl perník, ale láhev vizoura.

Otevřel jsem okno a hupsnul jsem dolů.

Po probuzení v nemocnici mě napadly dvě myšlenky. Že jsem magor a že všichni lidi jsou šmejdi. Pak už jsem moc nepřemejšlel, protože jsem měl neuvěřitelné bolesti.

Přišel za mnou majitel hotelu a přinesl mi tašku lahůdek. Dlouho se nezdržel. Pronesl nějakou banalitu a šel. Můj kolega Mirek mi přinesl dvě balení minerálky a řekl: „Šéf má špatné svědomí. Myslí si, že jsi skočil z okna kvůli němu. Je to ale borec. Dal doktorům peníze, aby ti píchali morfium. Proč jsi vlastně skákal, ty pitomče?“ Mirek byl v té době ženatý a měl dvě malé děti. „Byl jsem úplně na dně. To ty nepochopíš,“ odpověděl jsem mu.

Pak jsem se poprvé v životě setkal s kriminálkou. Tehdy jsem netušil, že se sní budu setkávat v průběhu dalších let velice často. Na to první setkání jsem si mockrát vzpomněl. Už tenkrát byli ti frajeři nepříjemní a vůbec mi nevěřili. Kdyby tam dole šla bába, tak by řekli, že jsem ji chtěl zabít. Proč jste skákal z druhého patra? Proč jste nevylezl někam vejš?

Morfium pomohlo a operace se podařila. Pak byla další operace, rehabilitace a první vycházky v parku.

Po dvou měsících pan primář řekl: „Jste o pár centimetrů kratší, pane Svobodo, ale jinak jste zdravý jako řípa. Číšníka už asi dělat nebudete, ale nohy máte v pořádku. Zítra vás převezeme do psychiatrického ústavu.“

To, že jsem kulhal, mi tak nevadilo, ale vadila mi jizva přes celý obličej. Co budu dělat, až mě pustěj z blázince, to jsem teda nevěděl.

Můj první pobyt v psychiatrické léčebně byla procházka růžovou zahradou. Ošetřující personál si mě moc nevšímal, kantýna byla dobře zásobená a hlavně – byla tam dobrá parta. Peněz jsem měl dost, protože jsem pořád marodil na hotel a v nemocnici jsem toho moc neutratil.

Dali mě na pavilon jedna. Byla tam společenská místnost, pokoje a sociální zařízení. Jídelna, kuřárna a mříže. Pod náma nic, nad náma ženský.

Na společenské místnosti seděli pacienti s těžkými depresemi a tupě zírali na obrazovku. My ostatní jsme vysedávali v kuřárně a dobře se bavili. Naučil jsem se vykouřit krabičku cigaret denně. Kouřil jsem petry, většina ostatních si cigarety balila.

Ráno za mnou chodil mlaďas Radek a říkal: „ Petře, nemáš pro mě filtrovou a trochu voňavky?“ Dával jsem mu jednu cigaretu a do dlaně trochu vody po holení. Kluk si vždycky dal cigaretu za ucho, přiložil dlaň k nosu a nábožně vdechoval tu vůni, dokud se voda neodpařila. „Co děláš?“ zeptal jsem se ho první den. „Fetuju a moc ti děkuju. Jednou budeš prezidentem,“ odpověděl. „Ty jednou dopadneš hůř než já,“ řekl jsem mu.

Radek mi to oplatil po komunitě. Přišel za mnou a řekl: „Petře, ty tady budeš ještě dlouho. Jsi moc veselej, zpíváš si a vykládáš fóry. To se tady nenosí. Tady se léčej deprese!“ Sakra, ten kluk měl pravdu. V ústavu jsem se naučil zase mít rád lidi a v nemocnici jsem se zbavil všech depresí.

Radek pokračoval: „S tím zpíváním jsi to na té komunitě přehnal. Oni jsou zvyklí na Nemelem, nemelem a Koníčku ty vraný a ty na ně rock and roll. To nejde. To máš pěknou depresi, ty vole!“

Dvakrát v týdnu jsme chodili poslouchat ezoterickou hudbu. Vleže. Skladby se jmenovaly všelijak, ale moc velký rozdíl mezi nimi nebyl. Chodily tam s námi ženy z prvního patra. Moc se mi to líbilo. Bylo příjemné ležet, poslouchat hudbu a pozorovat necelý metr vzdálenou ženskou, byť v teplácích. Mladá tam chodila jenom jedna. Měla červené tepláky a byla smutná. Nebyla hezká, ale byla to ženská. Při skladbě Pastviny jsem natáhl ruku a ona ji po chvilce váhání uchopila. Po skladbě Bažiny jsem ji při odchodu z místnosti pohladil po zadku a políbil za ucho. Po skladbě Vesmír jsme měli krátké rande na lavičce před pavilonem. Náš první rozhovor si dobře pamatuju.

Koniec ukážky

Table of Contents

Slovo autora

Vraždila droga, já jsem jenom zabíjel