Adam Georgiev

BULVÁR SLUNCE

Rekviem za mrtvého chlapce

Ukážka z elektronickej knihy

Všechny osoby, jména, místa a děje v této knize jsou smyšlené.

Jakákoliv podobnost s realitou je čistě náhodná.

© Adam Georgiev Photography

© Robert Vano

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-206-6

ISBN (epub) 978-80-7229-481-7

ISBN (mobi) 978-80-7229-482-4

Úvod

„Komu nevadí sprostota, ten se rychle ponoří do proudu Georgievova vyprávění… Je to totiž velký příběh z dnešních dob… Není žádným začátečníkem, dokáže svůj text podat působivou formou. Ten, kdo věří na realismus, by si dokonce mohl pochvalovat precizní čistotu žánru nebo šíři jazyka… Postupně nám před očima vyvstává dekadentní typ, který se nebojí přijmout svou homosexualitu a na konec i vše, čím je atakována… Jeho antipatosu lze jen těžko čelit bez zaujetí jistého stanoviska… Novela se najednou štěpí, pornografickými obrazy probleskuje reflexe. Georgiev své postavy odhalí v jejich vnitřních rozporech, setře pudovou sexualitu, aby dal prostor pocitům samoty… O lásce se toho u Georgieva namluví víc než dost, jí se homosexuálům nedostává, ona chybí, ona je vytlačena sexualitou… Jak si tento zvrat prožít, jak integrovat bolest? Georgiev nabízí skrytě, opatrně, pod tlakem bolesti nebohých postav, křesťanský resentiment… To, co se zpočátku jevilo jako osvobozující volnost nezaujatého realismu, všechen ten hnus, je vytlačeno vše prostupující existenciální tísní. Zbytečnost existence a každodenní vulgarita se najednou vyvrací patosem… Se závěrem knihy přichází hluboká proměna.

Hrdina se nám transformuje a nachází způsob, jak milovat. Láska je obětí, převzetím utrpení… Nasadíme-li do hry symbol Ježíše Krista, výrazně bude kontrastovat s očištěným pohledem dokumentaristy… Nad Georgievovou knihou se můžeme nechat strhnout umně vyprávěným příběhem a zároveň přitom sledovat určitou strategii volených symbolů, které mají poskytnout útěchu v tom našem nepěkném světě." Jakub Vaníček o knize Planeta samých chlapců,

Literární noviny

FROM PORNOGRAPHY TO CHRIST

„Those who do not mind scurrility will quickly be gripped by the flow of the Georgiev's narration. It is because this is a great story of these days… He is not an amateur; he is able to interpret his text in an im pressive form. Those who believe in realism could even enjoy the precise purity of the genre or the scope of language… We gradually have a decadent type in front of us who is not afraid to accept his homosexu ality and everything he is attacked with … His anti pathos can hardly be faced without taking a stand… Suddenly, the story splits, reflection flashes through the pornographic pictures. Georgiev uncovers his characters in their internal conflicts, he wipes off the carnal sexuality in order to make space for feelings of loneliness. Love is talked about a lot in the Georgiev's work; homosexuals lack it, it misses, it is expelled with sexuality… How to live through the inversion, how to integrate pain? Georgiev offers the Christian resenti ment in the hidden and careful way, under pressure of pain of the poor characters… What first seemed to be liberating freedom of impartial realism, all the disgust, is expelled by the pervasive existential distress.

Uselessness of existence and everyday vulgarity is sud denly disrooted by pathos… At the end of the book there is deep change. The character is transformed and he finds the way how to love. Love is sacrifice, takeover of suffering… If we introduce the symbol of Jesus Christ in the story, it will be in distinct con trast with the purified view of the documentarist… With the Georgiev's book, we can get gripped by the skilfully narrated story and at the same time we can notice certain strategy of the chosen symbols that are to provide comfort in our unworthy world." Jakub Vaníček about the book Lads-Only Planet (Planeta samých chlapců), Literary journal

1.

PAPEŽ GAY

Vrazil jsem do bytu, pronikavá vůně hulení.

Mark je tady.

– Smoking house! prohodim schválně hodně na hlas, aby slyšel.

Má nahoře určitě nějakýho hocha.

Jenom otevřu okno a zapluju do svýho pokoje.

Za půl hoďky slyšim tlumený hlasy loučení u dveří a cinkot klíčů.

Když Mark neznámou osobu, u který bezpečně znám jenom pohlaví, vyhodí z bytu, sejdem se v předsíni.

Dva měsíce byl v New Yorku. Dva měsíce jsme se neviděli.

– Hey buddy! How are you? přivítá mě ve velkym americkym stylu jako vždycky.

– Kdy spolu pojedeme do Kyjeva? připomíná naší domluvu.

Mark byl letos v Kyjevě, sám, bez Igora.

Seznámil se tam v klubu s nějakym chlapcem.

Prý láska.

No jasně.

– Víš, on tam stál, s nikym se nebavil. Jenom když se ozvala hudba, která se mu líbila, na chvíli začal tancovat a hned zase, jako by na povel, přestal. Bylo to strašně sexy.

Prý si volaj každej den. Jsem zvědavej, jak dlouho to vydrží.

Samozřejmě už je to v hajzlu.

– Píšu o gayích, oznámim provokativně.

– A jsem tam? ptá se Američan.

– No jasně.

– Ne vážně, píšeš tam o mně? ptá se horoucně.

– Jo. Ale nejenom hezký věci.

Na chvíli se zkoumavě podíval. Ale jen na vteřinu.

– Oh, it's so exciting!! Nobody wrote about me! Mám z toho prdel. Někdy je fakt legrační. Nemůžeš se za to na něj ani zlobit.

Je jak dítě.

– How many pages? How many pages? Na kolika jsem stránkách? – Spoustu, jsi hlavní nahrávač.

Nemůžu odpovídat jinak než ve srandě.

– Hele, tebe vůbec nezajmá, jaká ta postava je, jen kolik se o ní píše! – No jasně, jako správnej Američan, odpovídá Mark pohotově.

– A napsal jsi tam, že jsem krásnej, štíhlej, mladě vypadající? Good looking. Thin. Youthful.

– Je ti 45.

– Fourty five? No! Please… Single? – Máš přítele z Běloruska, ale neni to pro tebe problém.

– Right. Správně. Boyfriend z Běloruska je vpořádku.

Přítel z Běloruska je ok, protože ho podle toho poznaj. Budou vědět, že se píše o něm. Je jedno co. Heslo Hollywoodu: Hlavně že se píše. Správnej Američan.

Vidim na něm, jakou má nepředstíranou radost.

Prohlíží se ve velkym zrcadle. Jak star, která se připravuje na svůj velkej záběr.

Narovnává si ofinu, upravuje si obočí, vypadá to, jako by se líčil, jsou to takový ty typický ženský automatický pohyby.

Něco mi říká o tom, jak mám o něm správně psát, jako by herečka vysvětlovala kameramanovi, z kterýho úhlu jí má nejlíp zabírat.

Už je na odchodu, přesune se k zrcadlu do koupelny, je tam lepší světlo.

Pozoroval jsem ho zezadu z předsíně, viděl jsem jeho tvář v kulatym zrcadle.

Tomuhle muži je čtyřicet pět let.

Kšiltovku sundavá jenom k obleku, když třeba pořádá nóbl snobskou party.

Ale jinak ho berou všichni s kšiltovkou, i obchodní partneři.

Z dálky jsem ho pozoroval, jak o sebe pečuje, a musel jsem se usmívat.

Pak jsem si říkal, jestli částečně nepozoruju sebe.

Svojí minulost.

To, co jsem opustil. Nechtěl bych, aby mě tam znovu stáhnul.

– Určitě se taky dlouho připravuješ, když někam vyrážíš, jsem o tom přesvědčenej.

– Dřív jo, říkám. – Když jsem byl hodně mladej.

Ale dneska fakt ne.

Vzpomněl jsem si na Radka, kterej se s Markem kdysi seznámil. Oba totiž byli na sneakery. Sportovní hadry, hlavně boty.

– Nos vždy kšiltovku, řekl mi Radek. – Pretože to je štýl! Připadalo mi to, jako bych právě skládal nějakou přísahu a bylo mi řečeno, jak se má správný člen skupiny chovat. Jako třeba: buď vždy čestný.

Radek mi tehdy řekl, v přátelský družnosti těch lepších – mladých: – Vieš, keď som ho zbadal na svetle, boli tam aj nejaké vrásky a to nie je nič pre mňa.

Když jsem na Markovi zblízka zahlídl nějakej ten letokruh, vždycky jsem si na tohle vzpomněl.

Říkal mi, že mu strašně chybí k někomu se přitulit.

Proto má ty psy.

Popisoval mi, jak se s nima ráno objímá.

A zase mluvil o tom, jak je Igor v tomhle směru nepoužitelnej.

– To si nemůžu koupit. Všechno ostatní si koupim.

Vyprávěl jsem mu, jak mě o víkendu nepustili do největšího pražskýho gayklubu.

Vyhazovač po mně chtěl občanku.

– Mám jen tramvajenku.

– Tramvajenku? řekl pohrdavě. – To nestačí.

– Já jsem chodim roky a nikdo po mně nikdy občanku nechtěl.

– Tak to jste tu asi tři měsíce nebyl. Já jsem tu tři měsíce.

– To je možný. Ale určitě tu budu, až vy tu nebudete. Kolik myslíte, že mi je? – To já neřešim.

– Proč tam nemůžu jít? – Prostě vypadáte moc mladě.

Markova reakce? – Kdyby mi tohle řek, kdyby mi řek I'm sorry, řek bych: Sorry? Are you sorry? THANK YOU! THANK YOU!

Tohle mi vždycky připomene jednu knihu. Je v ní napsáno, že kult mládí nás homosexuály zabíjí. Protože než být starý, je lepší být mrtvý.

A aids je nemoc, která zabíjí.

Nápis na tričku ale zněl jinak.

JESUS LOVES ME AND MY SEX.

Jako by se sám Ježíš změnil.

Odhodil trnovou korunu, nasadil kšiltovku a jako fakt dobrej kámoš ti řek: – Vyser se na to, chlape, nemá to cenu. Pořádně si zašukej, je to jediný, co má smysl.

Věř mi. Mám svý zkušenosti.

Nevim, jestli by neměl pravdu.

Všude tehdy vyřvával Mika.

Relax, take it easy.

Ale z jeho textu bylo pro nás něco jinýho důležitý: I lost and I'm screaming for help.

Holubi chodili a zobali.

Holubi chodili a zobali a já chodil a díval se na svět.

Zorka potkala v knihovně Karla.

Řekla, že právě spěchá.

Kluk, kterej jí odpanil.

A nic to neznamená.

Chtěla to mít za sebou.

Říkal jsem jí, že na tom nic neni. Být pannou.

Že neni nic na tom mít sex.

Nikdy, poprvý, postý.

Nenechala si to vymluvit.

Nalila do sebe nějakej chlast a šla.

– Mně je to jedno, ale společnosti to neni jedno.

V Berlíně jsme se šli s Markem a Jimem juknout na vůdcův bunkr.

Stáli jsme na chudym trávníku před nějakym berlínskym sídlištěm, průvodce něco anglicky mlel a já se zeptal: – A kde je ten bunkr? – Stojíš na něm. Už neni.

Všechno skončí v prachu.

Dokonce i Hitler.

Stál přede mnou ve svý náhlý malosti.

Taková nicotnost.

Ani bunkr po něm nezůstal.

Proto umíraly milióny? Tak to je teda zklamání.

Takovej je pískot současnejch teenagerů, posměšky uprostřed skupinky mladejch kluků, který ani nejsou namyšlený, jen nesnášej, když někdo neni takovej machr, jakýho ze sebe dělal a za kterýho ho považovali.

Prokurátorka se prej jízlivě smála, když věšeli doktorku Horákovou.

Smála se tomu aktu? Chvíli, kdy doktorce zmáčkli pomalu krk až k poslednímu vydechnutí? Houpajícim se nohám ve vzduchu? Nebo jejim poslednim slovům předtim? Jejich nicotnosti. Jejich prachu.

Jindrovi se jednou ve snu zjevil jeden muž.

Byl přesvědčenej, že je to manžel uškrcený pani doktorky, Bohumil Horák.

Řekl mu: – To, co si Milada střežila celý život, musíš si i ty po celý život střežit.

A já se tě ptám, co si Milada střežila? Lidskou důstojnost?

Jindra měl takovej malej sešítek. Jmenoval se To nikdy nikomu nepovím.

Psal tam o jednom snu.

Jak s klukem, kterého jako chlapec miloval, pili limonádu.

Stékala jim po bradě, po krku, po prsou.

Pak pili navzájem ze svých úst.

Byli schovaní ve stanu.

Ten sešítek měl svoji poetiku a nikdy ji nezradil.

Pak se stal minulostí.

Zapomenutou minulostí.

Opuštěnou.

Vystřídaly jí gaykluby.

– Oni tam vytvořili hada, říká mi Jindra, když vylezl z darkroomu.

Had. Prostě druhej šuká prvního, třetí šuká druhýho, čtvrtej šuká třetího…

Zorka s dětmi ve školce taky hrála hada.

Drželi se za ramena, chodili a zpívali.

Kněz se přiznal, že je gay, a Vatikán ho suspendoval.

To by museli suspendovat skoro celej Vatikán.

A možná dokonce i papeže.

– Představ si to – suspendovanej papež. Papež gay. To by otřáslo celou křesťanskou civilizací. A při tom je to tak reálný.

Vzpomněl jsem si na pana docenta, kterej na přednášce o mezinárodní diplomacii jednou s ironicky vztyčenym ukazovákem prohlásil: – Vatikán všechno ví a nikdy nezapomíná.

VATIKÁN VŠECHNO VÍ.

Ale samozřejmě drží hubu.

Třeba v sakristii s dětičkama taky hrajou hada.

Nevim, jak se diplomacie může slučovat s křesťanstvim.

Lež s pravdou.

Ta oplzlost ze sakristií je určitě stejná jako v jednom pražskym klubu.

Stařecká oplzlost.

Zpomalená a zúlisněná stářim. Těžkym dýchánim, panděrem a tělesnou pomalostí.

Seděli tam v úplnym přítmí. Bělovlasí dědkové v křeslech. V první řadě jako v kabaretu.

Pomalu upíjeli ze svých sklenek.

Vůbec se nehýbali, jako by v těch křeslech už byli mrtvý.

Před nima na jevišťátku tancoval heteráckej namakanec.

Protože byl malej a nechutně se na dědky křenil, byl o to víc směšnej.

Fakt pořádnej samec by přece těm dědulům musel rozkopat držky.

Tanečník byl pouze v bílých slipech, svíjel se ve všemožných pózách, který snad ani chlap nemůže vymyslet, projížděl si prstem po zakrytý díře.

Když jsem starce pozoroval, napadlo mě, jestli jim teď stojej jejich starý klacky.

Pak osvalenej mrňous vylez na bar, procházel po něm pomalu jak po molu, chlápci na baru si ho osahávali, zvedal nohu až ke stropu jak ženská, jak gymnastka na kladině.

Gymnastka na kladině, který rozhodčí osahávaj prdel.

Myslim, že to heterákovi dělalo dobře.

Asi má napoleonskej komplex.

Fakt smutný vidět chlapa s mindrákem.

– Kolik za to tady bere? ptám se Marka.

– Tisíc za večer.

Nechápu.

Vzpomněl jsem si na Davida.

Jaké to asi je, když jako dítě potkáváš každou chvíli na návsi svou mámu, jako by to byla sousedka.

Pozdravíš jí. Jak tetu od vedle.

Marcel nám jednou s Jindrou ve středu ve Friends ožralej ukazoval teplákovou soupravu, kterou koupil svýmu klukovi. Takovýmu nevýraznýmu vyjukanýmu zajícovi. Vytáh jí z toho celofánovýho pytle a potom jí tam zase zasunul. Bylo to, jako by nám v tý teplákovce ukazoval svojí lásku. Jako by ty chlapy potřebovaly milovat, někomu to dávat jako svoje sperma. Bylo vpodstatě jedno, pro koho ta teplákovka je.

Přesvědčoval tim i sebe, že má nějakej vztah. Ale měl hovno.

Jenom pivo a ráno asi kocovinu.

Viděl jsem v nočnim liduprázdnym autobuse kluka, kterej mi hrozně připomínal Romana. Sedmnáctiletýho Románka, když jsme se poznali.

Jeho prsty, mladistvý malý svaly na předloktí, rýsující se při sebemenšim pohybu pod čerstvou hebkou kůží.

Černý havraní vlasy a modrý oči. Přesně jako Roman.

Sestupoval po schůdkách ven z autobusu a já měl pocit, jako by se se mnou Roman naposledy loučil a odcházel někam daleko. Někam na druhej břeh.

Volal jsem v duchu: Stůj. Neodcházej.

Ale mrtví neslyší.

Tušil jsem nějak vždycky, že tenhle kluk brzy zemře.

Měl ve svý duši tragičnost. Tragičnost svýho rodu.

Táta brzy zemřel a máma byla psychicky nemoc ná, půlku jeho dětství proležela v posteli pod práškama.

Jeho radostnej zářící úsměv.

Kterym jako by vědomě překonával v sobě to, co se překonat nedá.

Bolest.

Jako když se máma jedný spolužačky v poslední fázi rakoviny nutila do úsměvu.

A přitom se topila v neskutečných bolestech.

OUR GUYS TASTE COCK AND PUSSY AT THE SAME TIME!

Babička Ema si povídala s květinami. Měla jich plný byt.

Kdyby tam umřela, omotaná stonky a zarostlá květy, byla by šťastná.

Jednou jsme s Jindrou nakoupili spoustu malejch dárečků pro všechny blízký lidi.

Jeden byl samozřejmě pro ní.

Jindra zapomněl tašku s dárečkama u ní na klice.

Myslela si, že je to překvapení, že jsou všechny dárečky pro ní.

Neřekli jsme jí pravdu.

Měla takovou radost.

Všechny jsme jí je nechali.

Krátce po tom, co jsem poznal Vaška, chtěl jsem ho na Hlavním nádraží vyprovodit, když jel domů na Moravu. Nevěděl jsem, ze kterého nástupiště; zmateně jsem pobíhal po nádražní hale.

Pak se na mě zkoumavě upřeně díval, pomalu kouřil a vypadal jak James Dean.

Než nastoupil do vlaku, vytáh z tašky papírovej pytlík plnej bonbónů a čokolád a podal mi ho. Asi ho měl pro mámu.

– Trpělivost přináší růže, prohodil Jindra.

Po letech jsem Vaškovi napsal: Hladil bych tě ve vlasech.

On napsal: Mám ve vlasech gel.

2.

PŘEMÝŠLEL BURROUGHS, JESTLI MU DROGA NEZABÍJÍ TALENT?

Bral si moje kotníky a má duše skrz mé tělo křičela: Miluj mě! Miluj mě!

Napadlo mě, že krása, fyzická přitažlivost, kterou mi bůh dal, je jen past, jeho krutá hra, výsměch ďáblu nebo zkouška.

Ďábel je v pravidelnosti, setrvačnosti zla.

Tak jako šukání je pravidelný, v tom robotickym výkonu, pleskání varlat o prdel, stehna nebo jinou část tělesný schrány, s vyplazenym jazykem v extázi z naprostýho odbožštění.

Naprostý ztráty víry v dobro.

Naprostýho zpřetrhání duchovního spojení s bohem.

Dej pokoj, bože, k čemu jsi.

Co dáváš, zmrde? Proč tebe volit?

Kdo to udělal, kdo se ho zřekl, vysral se na něj a myslel radši na to, jak si nejlíp zahulit a zamrdat, se potom někde v rohu chytal za hlavu a svíjel do klubka.

Ale jsou chlapci, co se ho nezřekli. Ne že by byli zbožní, čistí a krásní, ale prostě proto, že v nich není.

A nemají se tak čeho zříkat. Jsou to nádoby ďáblovy a přišli do tvýho života, aby tě vykolejili, aby tě svedli k zřeknutí se, aby tě přiměli nechat zvítězit ďábla v to bě. Protože, přiznej si, kámo, kdyby v tobě tahle dua lita, to dvojvládí nebe a pekla, nebyla, kdyby tě ďábel ani trochu nepřitahoval, nevšímal by sis jich a byli by proti tobě, a tim proti bohu v tobě, bezmocný.

Když se ptali Mastroianniho, jakej největší dárek dostal od života, řekl: Možnost zůstat nevinným.

Ti, kteří měli štěstí, že se neprovinili, ti, kteří se o nic nesnažili, o nic neusilovali, nic nedělali, a proto nic nezkazili, ti nás jednou budou soudit.

Paměť je nutnou podmínkou boha na zemi. Pokud si člověk nepamatuje, popírá existenci věcí popře ním jejich zapamatovatelnosti. Popírá dobro a především zlo i vinu, protože bez paměti neexistují, nikdy se nestaly.

Bez paměti lze konat cokoliv, etická hodnotící znaménka ztrácí význam a propadají se do nicoty.

Drogy paměť vymazávají. Vymletý vyprázdněný mozek se stává osidlem ďábla a nositeli vykouřeného, drogou vyoperovaného mozku se začíná objevovat pěna kolem úst.

Poznal jsem takového člověka.

Základy křesťanské civilizace prostě nebyly, není před Kristem a po Kristu, ale před drogou a po ní.

Zahulili jsme brko, hulil mně čuráka a já řval Sieg Heil!

PŘEMÝŠLEL BURROUGHS, JESTLI MU DROGA NEZABÍJÍ TALENT?

Bylo to s nim v posteli prvotřídní. Děvka erste klasse.

Co všechno jsi musel zažít, aby ses ho zřekl? Myslim tý děvky.

Chtěl jsem si asi zkusit tu druhou maximu, v kontaktu s bohem už jsem neměl kam jít, leda ke smrti, za bít se a odejít odsud, ale zabít se je přece hřích, bože, je za to i podle jinýho boha karmickej trest, takže co mi zbývalo, bože? Tvůj brácha, ten tvůj nerozlučnej stín, tvůj zkaženej brácha, padlej a tebou zavrženej.

Třeba je to tvoje vina. Zavržení, bez přístupu k tobě, ani nemají jinou volbu.

Ale já… Já jsem byl tvým synem. Ano, hříšným synem.

Když jsem šel noční ulicí a ucítil chlapskou moč, ten zápach mě přitahoval.

Víš, jak voní chlapská moč?

Jak to napsala slavná spisovatelka? Obava stát se obětí. Obava být tím slabším.

Tím využívaným, zneužívaným, do kterýho se kope.

Ale to má i děvka.

Bojí se, že jsem s nim jenom proto, že skvěle šuká.

Na planetě samých chlapců je všechno lež.

Na planetě samých chlapců si nemůžeš dovolit city.

To by tě zabilo, ponížilo.

Jenom na mě nechoďte s citama.

Zamiloval jsem se.

Trvalo to jeden den.

Zjistil jsem totiž, že v tý krutosti svý planety umim žít.

Láska, to, co na planetu nepatří, mě jenom rozhodí.

A zase.

Bylo to tu zase.

Jako tenkrát s Vaškem.

Neskutečná erotická fascinace.

Ale na ní, na ní můj pohlavní orgán nereaguje.

Je to jako prokletí.

Jeho bělostná pleť, světlý obočí a světlý dlouhý řasy.

Jeho chodidla v bílejch ponožkách.

Jeho hebkej bílej krk s drobnym tetovánim na pravý straně, kterej jsem jako by seškrabával prstama, kterej jsem pevně tisknul až k dušení, tak jsme se chtěli, nechával si mnou strhávat a zaklánět hlavu, až jsem slyšel praskání jeho kloubů, sápal jsem se po tom mlaďoučkym devatenáctiletym těle jako zvíře, už když jsem v přítmí kinosálu viděl pro svítat jeho bělostný kolínka, chtěl jsem ho znásilnit.

A pak. Dole nic.

Může to pochopit? Vzpomněl jsem si na Zorčinu větu: Tak to nemá jedině blb.

Ale Zorko, já mu nechtěl jen hladit vlasy.

Čím to je? Proč ti ho zvedne nějakej debil a kluk, po kterym toužíš, ne.

PROČ? Zachvátila mě nenávist k životu, k nemožnosti být šťastným.

Jsi jen krůček, krůček k extázi a – Postaví ti něco do cesty.

Jen na mě nechoďte s citama.

Pošlapou i tvoje mužství, jedinou jistotu, kterou máš.

Co by se stalo ztratit sexualitu? Musel bys překopat celej život.

Mohl jsem mít v necelejch třiceti krizi středního věku?

– Do určitýho věku se všechno točí kolem sexu, řekl mi nakladatel.

Později dodal: – Kolem žrádla a sexu.

SMS: Cau chlape, nechces pokecat, ci si dat pivko, nebo si pekne zamrdat?

Bylo mi zle.

Všude jen mrdání, šukání, stříkání mrdky, ztopořený penisy.

Proboha, já už nechci.

Co na tom maj? Je mi 28 a už mě to nezajímá.

– Kdybys věděl, Vojto… – Co kdybych věděl? – Jak jsem tě kdysi potřeboval.

Stál u mě v koupelně a já si v ostrém světle něčeho všimnul.

Zezadu jsem k němu přistoupil a držel je v dlani.

– Vojto, ty máš šedivý vlásky.

Možná že drogou rychleji stárnul.

Co bys cítil? Kdyby se najednou, v několika vteřinách, stal z toho mladýho muže stařec? Stařec a pak mrtvý. Sledoval bys v pár okamžicích proces lidský geneze. Tvář by se měnila, rysy se ztrhávaly, kůže by žloutla, vlasy řídly a šedivěly, chřípí roztahovalo, brada zužovala.

A pak už by nebyl. Zemřel by v tvý náruči.

Ale já k němu dnes přece už nic necítím.

Tak proč ty myšlenky? Jen umělecké obrazy. Návraty do neprožité minulé budoucnosti.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

1. PAPEŽ GAY

2. PŘEMÝŠLEL BURROUGHS, JESTLI MU DROGA NEZABÍJÍ TALENT?