Tuto knihu věnuji hercům a vůbec umělcům,

na které by se nemělo zapomínat.

Už proto, že to také byli především lidé.

Ukážka z elektronickej knihy

© Václav Junek

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80 -7229-323-0

ISBN (epub) 978-80-7229-446-6

ISBN (mobi) 978-80-7229-447-3

Úvodem

Dávno známá třináctá komnata je pojem odkudsi z pomezí psychiatrie či psychologie, ne-li přímo sexuologie. Je to tedy záležitost zpravidla vždy zajímavá pro odborníky na slovo vzaté v celé jejich přebohaté škále od profesora Vondráčka přes Sigismunda Freuda a Miroslava Plzáka až třeba k Petru Weissovi. Samozřejmě že to však přitom není ani tak stavební či architektonický prvek jako daleko spíš již dlouho celkem běžně užívané označení pro speciální část nejhlubšího intima lidského ducha. Respektive jednoho z jeho nejtajnějších zákoutí.

Třináctou komnatou se totiž obecně rozumí ta část naší mysli, do níž nanejvýš pečlivě ukrýváme cosi, co jsme sice prožili či prožíváme (zpravidla tak intenzivně, že to nelze ani pominout, ani jednoduše vytěsnit), co však nemáme v úmyslu jen tak leckomu a jen tak leckde a už vůbec ne lacino rozkrýt. A přece to je, existuje. Obvykle navíc těžce, s nemalými dalšími citelnými projevy a obvykle nevytěsnitelně.

Třináctá komnata je rovněž tak spojení známé například z dodnes skvělého stejnojmenného románu Vladimíra Neffa anebo třeba ze současného volného tematického seriálu České televize. Jak kdo chce. Avšak ačkoli tomu tak jistě neříkali, jsem si naprosto jist, že cosi jako třináctou komnatu svým způsobem znali třeba už i neandertálci a pralidé vůbec. A po nich jistě i celá další souvislá řada našich předků. Snad každý z nich totiž nějaké tajemství, tedy takovou komnatu, měl. A třeba vůbec ne jen jednu. Tak už to s lidmi prostě bývá. A stále je i bude.

Tato kniha však rozhodně není jen o třináctých komnatách čelných českých umělců a umělkyň. Tedy osobností, které známe z čítanek anebo z dějepisných učebnic. Jak už dále uvedený obsah naznačuje celkem zřetelně, je rovněž i o těch, kteří z všeobecného živého povědomí oproti nim dosud tak docela nevymizeli. A nakonec také o takových, jež mnozí známe třeba z médií nové doby. Pokud je dokonce nepamatujeme osobně. Je však zejména o tom, jak se nejrůznější třinácté komnaty zpravidla zřetelně promítly do jejich vlastních životů. A s tím leckdy i do velkých časů, které obvykle také oni designovali a spoluvytvářeli.

Mám za to, že už výběr čtrnácti protagonistů řekne čtenáři hodně jak o těchto mužích a ženách, tak o jejich umění, nejtajnějších osobních peripetiích a konečně i o érách, v nichž je prožívali. Ale také o tom, jak nás tohle všechno dodnes oslovuje.

Velmi bych si to přál.

Václav Junek

Nataša Gollová

Krásná slečna obdivovaná slavnými muži

Její excelentní původ ji předurčoval k pohodlnému výstupu až k samým výšinám světa, v němž prožívala dětství a dospívání. Umělecký tanec a herectví si možná původně vybrala jen jako určité vylepšení toho všeho. Jenomže začala být jako filmová a divadelní herečka už dík své podstatě ne jen průměrná, ale dokonce i velmi dobrá. Za války se však zbytečně „zapletla s Němci".

Nataša Gollová nebyla jen krásná dívka s typickou loknou, ale i velice inteligentní a vzdělaná žena. Mluvila několika jazyky

Zejména tato skutečnost ji poté v ryze českém prostředí nakonec odsoudila přinejmenším k prostřednosti a také k nedůstojnému dožívání. (1912 Brno – 1988 Praha)

…knížku pamětí psát nebudu, i když mi o ni už říkali. Ani bych ji napsat neuměla. Připadá mi, že už je to všechno tak dávno, že bych to určitě popletla…

Nataša Gollová v roce 1988

(Úvodní citát z knihy Aleše Cibulky o ní)

Role mladé výtržnice jí převelice seděla

Někdy opravdu stojí za to přinejmenším se porozhlédnout, když už někam přijedeme. A nejen jako vždycky hlavně obejít místní hostince a ubytovací zařízení. Jen tak se i vám totiž může podařit cosi jako malý zázrak. Alespoň sem tam.

Přesně takhle jsme totiž objevili v jihlavské Oblastní galerii Vysočiny obraz připisovaný Josefu Šímovi. Je to olej na plátně datovaný rokem 1932. Spatříme na něm nikterak razantní obrys krásné, lákavé a tak trochu tajemné, éterické dívky, mladé slečny. Na většině jeho plochy převládá žlutá v hned několika odstínech a popisek dole pod rámem oznamuje, že je nazván dost podivně: Imaginární podobizna (Nataša Gollová).

Důležitou postavou dramatické stavby druhdy tolik populárního dvojfilmu režiséra Martina Friče a jeho spoluscenáristů Jana Wericha a Jiřího Brdečky Císařův pekař a Pekařův císař je Kateřina. Zdravá ženská z masa a kostí, která – ač se nejdřív do děje zapletla poměrně dost nešťastně – nakonec jej především ona spolu s hlavní figurou dovedou ke zdárnému, samozřejmě že šťastnému konci. Jistě: poplatně době vzniku tohoto díla, skoro až povinně optimistickému.

Tuto roli také sehrála Nataša Gollová. Jestliže však sledujeme zmíněný film a ji v něm dnes, obzvlášť v některých scénách se nemůžeme ubránit dojmu, že tuto svou Kateřinu hraje poněkud upozaděně. Jaksi jen s laskavým svolením.

Úplně naposledy jsme však mohli Natašu Gollovou potkávat v předním lokále známé pražské hospůdky a restaurace U Šumavy. Zpravidla u výčepu. Chodívala sem odnaproti. Z bíle okachlíkovaného domu ve Štěpánské 4, kde dožívala v celkem nevelkém, značně skromně zařízeném bytě ve druhém patře. S vizitkou svého tehdy už dlouho nežijícího manžela Karla Konstantina na dveřích. Obvykle v bačkorách a v domácím kabátku. Jen v zimě snad oblečená poněkud tepleji.

Postávala zde u plechového pultu a místo občasného smíchu vydávala nehezké, vysloveně neženské skřeky. Hosté, jestliže ji poznávali, zpravidla pohoršeně zdvihali obočí. To přinejmenším. Pinglové z ní měli srandu o to větší, čím víc do ní nacpali panáků tuzemského rumu. Anebo fernetu. To jak kdy.

Zpátky přes Štěpánskou ulici chodila málokdy. To už ji totiž obvykle nosili.

Tři naprosto rozdílné portréty, a přesto je jejich model jenom jeden jediný.

Jejich mimovolný triptych přitom svým způsobem dokonale, ve zkratce nanejvýš srozumitelné dokumentuje celý oblouk života Nataši Gollové.

Žila poměrně dlouho. Celých šestasedmdesát let. Jako z udělání to však bylo mezi letopočty, které vymezovaly roky pro zemi, kam se narodila, vesměs výrazně převratně. Brzy uvidíme, že přesně této konsekvence si právě ona užila opravdu zplna.

Už to, že přišla na svět v rodině, která patřila k horním, ne-li přímo nejhornějším deseti tisícům Československé republiky, hodně předznamenávalo. Její inteligence, fyzická krása (a málo platné, hlavně její původ) jí totiž umožňovaly start a rozlet do života mnohem razantnější, širší a už od počátku slibnější než drtivé většině jejích současnic. Po absolutoriu na pražském elitním dívčím gymnáziu a po studiu na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy tedy – zase na rozdíl od nich skoro všech – mohla klidně a bez nejmenších obav hodit za hlavu veškeré hmotné a existenční starosti a rovnou se věnovat uměnám. Konkrétně herectví a zejména tanci. Profesionálně a pod dohledem pedagogů, o nichž se jiným rovněž snad ani nesnilo.

První skutečné angažmá tak získala už ve svých dvaceti dvou letech. V olomoucké činohře. Pak přešla krátce do Bratislavy a od roku 1935 pevně zakotvila už na obecně vážené pražské vinohradské scéně.

Mezitím tato mimochodem i jazykově výrazně nadaná a také v mnoha jiných ohledech výjimečná mladá dáma cestovala po Evropě. Zdržela se v Anglii a zejména v Paříži, kde se účastnila mezinárodní taneční soutěže. Údajně nikoli bez úspěchu.

Ve městě, které tehdy neoddiskutovatelně určovalo tón a styl té lepší části československé společnosti a celého zbytku civilizovaného světa vůbec, však určitě neviděla jen oslnivé bulváry, módní přehlídky, expozice moderního umění, drahé restauranty či tehdy tolik navštěvovanou Koloniální výstavu. Především se zde totiž docela jistě potkala teˆte a teˆte i s četnými velezajímavými lidmi a osobnostmi té doby. Z nich všech ji pak naprosto okouzlil především Tristan Tzara. Otec dadaismu, rozevlátý bohém, umělec, jenž byl s to převrátit svět a také to kdysi svým způsobem udělal. Především však muž, jenž se stal její opravdovou životní láskou – až do jeho smrti v roce 1963.

Jaké to mezi nimi bylo doopravdy, hodnověrně nevíme. Avšak mnohé o síle tohoto liaison vypovídá už zde popsaný Šímův žlutý obraz z roku 1932.

Se Svatoplukem Benešem ve filmu Pohádka máje

Vše prapůvodně vyhlíželo, že to celé s tak nadějnou, perspektivní a nesporným životním štěstím už z gruntu obdařenou Natašou Gollovou půjde ve stejném gardu vesele a krásně dál a dál, leč nebylo tomu tak. Přišla totiž válka a hodně se změnilo. Do té míry, že si tato uznávaná, oblíbená, avšak nyní již zrající herečka přední pražské scény snad poprvé doopravdy sáhla na rozpálenou plotnu životní reality. A to dokonce velmi, velmi drsné!

Na divadle šlo všechno dobře a i jinak, přinejmenším na první pohled, koneckonců také.

Před kamerou začínala jako septimánka ve filmu Kantor Ideál v roce 1932. Sice se říká (a píše), že výrazný zlom v kariéře jí přinesl teprve Kristián, kterého natočila s Oldřichem Novým v roce1939.

Nataša Gollová s Antonínem Novotným

Jenomže ona byla dost dobrá už předtím: třeba jako Eva Halerová v Bezdětné a především v objevné a u nás do té doby nevídané crazy Eva tropí hlouposti. Tady totiž víc než zaujala v titulní roli jako bláznivá sestra Oldřicha Nového. Do konce války pak natočila ještě celých sedmnáct celovečerních filmů. To sice byl postulát jejího věhlasu, ve skutečnosti to však byl jen jakýsi doplněk k životu, jenž vedla v nám již známém dusnu a marasmu protektorátu Čechy a Morava.

Málo platné, s Němci se zapletla, a ne že ne. Snad v tom byla realita, snad pud sebezáchovy – v každém případě však ještě těsně před koncem války dala Nataša Gollová veškeré Praze vale a takticky se s jinde jen těžko hledatelnou realitou odsunula rovnou do terezínských cholerových baráků. Jako milosrdná, obětavá a už vůbec na nic jiného nemyslící ošetřovatelka.

Na rozdíl od celé řady jiných jí tahle preventivní finta, inteligentní docela v jejím stylu, sice celkem vyšla. Ale, málo platné, určité ódium na ní ve výše naznačeném smyslu zůstalo až do samého konce jejího života.

Původně tak nadějné a slibné buržoazní dcerce, notabene z rodiny tak blízké Hradu, Masarykovi i Benešovi, navíc tak či onak poznamenané přinejmenším podezřením z kolaborace s okupanty, v novém státě už celkem pochopitelně žádná zvlášť krásná pšenka nerozkvetla. A dost dobře ani nemohla.

Gollová byla obviněna, že její společenský styk s okupanty přesahoval míru nezbytné nutnosti. Kvůli jejímu německému milenci ji tedy vyhodili i z Vinohrad. Načež jí v tom nemohl pomoci ani on, jenž za své válečné zásluhy o spásu českého filmu naopak paradoxně obdržel čestné občanství. A tak to, že se jí podařilo usadit se v roce 1947 alespoň až v tehdy celkem nevýznamném českobudějovickém divadle, tedy lze brát ve skutečnosti jako výrazný úspěch. Potvrzený navíc sňatkem se zdejším režisérem Karlem Konstantinem. Ten je totiž momentálně mnohem blíž, než její pařížský Tristan Tzara. Je v tom přiznání rezignace? Dobrovolné a pokorné přijetí Osudu?

A přece se na ni tehdy zase jednou usmálo štěstí. Tentokrát personifikované Janem Werichem, jenž si na ni vzpomněl při obsazování již zmíněného pseudohistorického velkofilmu z roku 1951.

Určitě to vzala jako výraznou novou šanci. V již rovněž zmíněné roli Kateřiny se tedy snažila. Možná však, že tu a tam až moc. Hrála ji sice pečlivě, přesvědčivě a dokonce v dokonale převzaté tehdy aktuální šarži „rozhodných žen z lidu". Avšak určitý podtext buď jakéhosi vděku, ne-li přímo špatného svědomí, je však v jejím výrazu opravdu patrný. Případnými ilustrujícími detaily však sloužit nebudeme – je na čtenáři, aby si i zde konečný názor učinil sám.

Ať to s Natašou Gollovou, s Janem Werichem a s jejím návratem k filmu bylo, jak bylo, její Kateřina jí brzy nato přinesla jeden rok práce na jevišti pražské Fidlovačky (konečně!). A pak hlavně angažmá u jejího bývalého císařského pekaře v jeho Divadle satiry od roku 1955.

To už jí ovšem bylo třiačtyřicet a to věru není věk kdovíjakých výbojů, a skvělých ženských rolí už vůbec ne. Přesto se držela ještě dlouho jak tady, tak i o potom v později přejmenovaném Divadle ABC.

Jako zralá herečka i žena natočila na Barrandově, v televizi a v Krátkém filmu postupně ještě celkem dvaapadesát titulů (!). S divadlem se však rozloučila už v roce 1968 rolí Klytaimnestry v Sartrově Mouše. Jestliže se nyní ptáte, co také bylo třináctou komnatou třeba Adiny Mandlové, Lídy Baarové, Ljuby Hermanové, Zity Kabátové, Jiřiny Štěpničkové, Hany Vítové, Vlasty Matulové a – koneckonců – i Nataši Gollové, odpověď je nasnadě: tyto ve své době mladé dámy byly vesměs výjimečné, jedinečné, krásné, žádoucí, chtivé života a žádané. Základní kámen jejich úrazu ovšem byl, že s domovnicemi a hokyněmi, které za války šmelily, dělaly drby a spustily se tak nanejvýš s místním ortslajtrem, načež je po vítězství jejich a jim podobných právě ony měly soudit, tomu bylo přesně naopak.

Opět se zde však nutně musíme rozpomenout na odér již zde dříve připomenutého protektorátu. Jestliže jej vnímáme i dnes správně, musí nám být tedy celkem jasné, že zejména v čase, kdy se všeobecně nevědělo ani dne, ani hodiny a kdy běžně šlo opravdu o holý život, zejména tyto mladé ženy a umělkyně chtěly žít.

Proto ty divoké večery v Havlovic Filmklubu v Lucerně. Proto ještě divočejší večírky, alkohol, střídaní náhodní milenci a opíjení se po nejrůznějších pražských bytech a v apartmánech uzavřených vil v okolí města. Proto nahatá společná koupání ve Voznici, o nichž tak plasticky píše Ljuba Hermanová a poměrně zřetelně se o nich zmiňuje i Adina Mandlová. Proto ta celková skoro až na dno pokleslá morálka bez hranic a pak už i studu.

A že u toho často byli Němci? A především ti mladí? Cožpak tomu také nelze v zásadě snadno porozumět?

Ač asi ne přímo, přece jen zejména v tomto punktu měla Nataša Gollová alespoň cosi společného s Adinou Mandlovou a s Lídou Baarovou. Adinu Mandlovou vox populi navždy nařkl z pletek s Karlem Hermannem Frankem a nepomohla jí od toho ani záměrná vysvětlující karikatura ve filmu Přítelkyně pana ministra. Stejně jako se sotva dvacetiletá naivní a politicky naprosto neorientovaná Baarová v předválečném Berlíně (patrně) bezhlavě spustila s Goebbelsem, i Gollová se už kolem roku 1941 zamilovala. A také velmi špatně!

Ale stejně jako v dodnes až do omrzení omílaném poklesku Lídy Baarové, ani ve vztahu Nataši Gollové k jejímu novému milenci rozhodně nelze hledat žádný vědomý zločin proti národní cti. I když šlo o poměrně význačného člena německé protektorátní správy.

Dostala se k němu na venkově u Miloše Havla. Poznala jej zde v klínu místních lesů a předaleko od veškeré ostatní civilizace (ale také od jinak všudypřítomné protektorátní reality), načež jej později odloudila Adině Mandlové. Když ta zrovna chyběla.

Nataša Gollová už ve svých třiadvacetiletech dosáhla toho, na co jiné herečky čekaly dlouhá léta

Aby pak s tímto Willi Sohnelem, neboť on to byl, prožila v rovněž již naznačeném duchu sled dalších, jistě přinejmenším společensky značně interesantních měsíců. S Němcem ze severomoravských Sudet, jenž se v roce 1938 automaticky stal říšskoněmeckým státním příslušníkem.

Její problém, její třináctá komnata, však už už vyvstávaly: i když předešleme, že ani zbytek protektorátního obyvatelstva, respektive alespoň jeho velká část, se sice nechoval zase tak moc jinak, potíž zde byla (a vlastně dodnes je). Tkvěla pevně v tom, že na tyto bezejmenné hříšníky nebylo vidět. Kdežto na Natašu Gollovou a s ní i na ostatní její podobně živé kolegyně ano. A občas dokonce zatraceně moc!

Dům v pražské Štěpánské ulici číslo 4. Předposlední adresa Nataši Gollové

Přitom však doktor práv Willi Sohnel rozhodně nebyl žádný nacista, naopak. Evidentně pomáhal českým umělcům a nakonec nebyl postihován ani po válce. Avšak – bůhví, jak to s ním (a s českou Státní bezpečností) doopravdy bylo…

V každém případě toto tehdejší pro někoho poklesnutí, pro ni osobně však lásku téměř dokonale ilustruje Svatopluk Beneš:

Často jsem uvažoval o tom, proč si právě nejméně dosažitelné a v každém ohledu pozoruhodné ženy volí své partnery tak neblaze. Jako by jim osud chtěl ubrat z přemíry darů, kterých se jim dostalo do vínku, ty nejvzácnější. Tomuto údělu se nevyhnula ani Nataša. Také ona doplatila na svůj vztah k mimořádnému muži, jehož neodpustitelnou chybou byl jeho německý původ. Nikdo nevzal v úvahu skutečnost, že držel po dobu války český film nad vodou. Ani to, že nebyl vyhoštěn a že se dokonce stal právním poradcem zestátněné kinematografie.

Jestliže se nad morálním či nacionálně vlasteneckým aspektem předchozích řádek nyní kdokoli pohoršuje, můžeme takového čtenáře rychle uklidnit hned řadou souvisejících neoddiskutovatelných skutečností: výjimky byly a budiž jim za to dodnes platný dík a obdiv.

O všeobecné servilní a nepřímé, ne-li dokonce přímé ochotě ke spolupráci s Němci a jejich Říší, jíž se těšili ze strany drtivé většiny zbytku národa, byly popsány snad celé stohy vesměs bohužel celkem uvěřitelných textů. Ale pokud šlo přímo o Barrandov, bylo to snad ještě horší.

Kdo z herců a hereček mohl (a koho chtěli), obvykle neváhal a točil německé filmy. A za dost. Totéž ostatně platilo o většině režisérů a dalších tvůrčích pracovníků. Často snad až kuriózní rádoby germánské pseudonymy, pod nimiž spolupracovali s Němci, jsou přitom snadno k nalezení v příslušné literatuře. Některé z nich k pousmání dodnes.

Avšak pokud jde o barrandovskou (a hostivařskou i radlickou) techniku, tady byla tato kolaborace již prakticky všeobecná: jenom v Praze se totiž za války natočilo kolem šedesáti původních německých filmových titulů. A jak báječně to s tak výraznou českou pomocí šlo!

Vše zde zatím řečené jistě nemá omlouvat ani Natašu Gollovou, ani její tak četné kolegyně. Spíš to berme jako reálný pokus o prosté vysvětlení, proč a jak to všechno tehdy s ní a s nimi doopravdy bylo.

I když prakticky nic z toho, co jim potom bývalo všeobecně vyčítáno, nemůžeme vystopovat ani v pilné snaze, Natašu Gollovou její úlet přesto zřetelně poznamenal až do konce jejího života. Snaha po očistě ve smrtelnou cholerou zamořeném Terezíně na jaře 1945 a už to, že se tady (jak jinak?) touto nemocí nakazila a další půlrok se z ní léčila, měl být toho všeho vlastně jen drobným počátkem.

Zamyslíme-li se však nad zřejmým faktem, že Nataša Gollová a prakticky všechny její podobně exponované kolegyně natáčely a byly úspěšné na předních jevištích tak nanejvýš jen mezi polovinou třicátých let minulého století a nejdéle do roku 1944, kdy jak největší část filmové výroby, tak divadla v Říši skončily, musíme si položit ještě jednu opravdu kardinální otázku: stálo jim těch nanejvýš ani ne deset let jakési vesměs pofidérní a diskutabilní slávy či popularity za to, co s nimi snad všemi bylo potom? Opravdu jim celkem pochopitelně s během času blednoucí vzpomínky na těch vlastně jen pár večírků vesměs pochybné úrovně mohly vytěsnit stále silnější a neodbytnější noční můry jejich stáří?

Dotančila už dávno a dávno. A docela určitě už stejně tak zapomněla na tóny a impresivní melodie, na něž kdysi, v docela jiných časech, vytvářela, něžná, krásná a mladá, své kreace.

Avšak to, že paní Nataša, ta bývalá hvězda dodnes vyhledávaných filmů a přímá účastnice nejskvělejšího lesku první republiky, nakonec dožila sama, nemocná, dokonale vzdálená od živoucího světa v krčském Domově důchodců, je možná mimoděčnou, nicméně naprosto srozumitelnou odpovědí na veškeré naše předchozí otázky.

K tomu se Nataša Gollová bohužel nedočkala ani své satisfakce (přinejmenším) v podobě textů, v nichž o ní (a zejména o sporných peripetiích jejího osudu) tak skvěle vyprávějí Aleš Cibulka, Stanislav Motl a s nimi i několik dalších, podobně dobrých publicistů.

Určitě by z nich byla měla radost. A to i ve skrytu a samotě své tak důkladné třinácté komnaty.

Jedna ze scén komedie Drahé tety a já

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvodem

Nataša Gollová