Ukážka z elektronickej knihy

© Robert Rohál, 2004

© Nakladatelství Petrklíč, 2004

ISBN (tištěné) 978-80-7229-101-7

ISBN (epub) 978-80-7229-447-3

ISBN (mobi) 978-80-7229-448-0

Slovo autora

Byli krásní, mužní, svůdní a ženské publikum, které je znalo a obdivovalo z pláten kin, po nich šílelo. Jak by ne, když byli tak elegantní, zásadoví a silní. Není asi nutno rozebírat, jaké to je být na výsluní, užívat si slávy, obdivu a zájmu krásných dívek a žen. Ale ani tyto opojně blyštivé momenty nemohly trvat věčně, zvlášť když přišel převrat a „buržoazní" frajeři, kteří byli zvyklí na frak a noblesní způsoby, neměli v novém socialistickém filmu naději na přežití.

Jak se s těmito změnami ve společnosti a potažmo ve filmu vyrovnali prvorepublikoví svůdníci a první milovníci? Porůznu. Někteří odešli sami, jiní mezitím zmužněli (záměrně nepoužívám výraz „zestárli", neboť muži přece nestárnou!) anebo ztloustli, díky čemuž se ocitli na poněkud jiné parketě. Zbytek někdejších milovníků se přehrál do charakterů, případně navlékl montérky, aby se mohl uplatnit alespoň v budovatelských agitkách. Také ještě šlo budovat kariéru poněkud jinak...

A o tom právě je tahle knížka. Snaží se všímat nejen někdejší hvězdné éry herců, kdy jim ženy doslova padaly k nohám, ale i časů, kdy se věci razantně změnily a oni se museli přizpůsobit jiným podmínkám či se spokojit s ústupem ze slávy. Pravda ovšem je, že někteří svou milovnickou kariéru umělecky ještě v mnohém předčili…

Robert Rohál

FILMOVÝ ARISTOKRAT - SVATOPLUK BENEŠ

Už když u filmu začínal, byl poněkud jiným typem milovníka. Byl mladý, skoro ještě chlapec. A takové byly i jeho první postavy, které dostával. Přesto měl tehdejší „mladíček", který přišel do Prahy z Roudnice nad Labem, ještě cosi navíc. Kromě talentu a schopností zahrát tu či kterou roli podle požadavků scénáře a režiséra měl v sobě zvláštní noblesu, která uměla zapůsobit na dívčí a ženské publikum.

Je pozoruhodné, že mu ta noblesa a gentlemanství zůstalo až do vysokého věku…

A že měl Svatopluk Beneš v sobě skutečně cosi zvláštního, o tom svědčí i úkoly, kterými ho už na začátku jeho umělecké kariéry pověřovali renomovaní režiséři. Jeho obraz ale dotvářely i slavné filmové partnerky. S Lídou Baarovou si zahrál v Ohnivém létu (1939), zatímco Adina Mandlová mu byla poprvé partnerkou ve filmu Pacientka dr. Hegla (1940). Divákům se líbila i Pohádka máje (1940), kde spolu s Natašou Gollovou vytvořili ústřední dvojici. Ale zapomenout nesmíme ani na Minulost Jany Kosinové (1940), kde vzhlížel k Vlastě Matulové, či na Nočního motýla (1941), který mu zase přihrál do náruče Hanu Vítovou.

První polovina čtyřicátých let minulého století znamenala v rozjezdu mladého herce skutečně mnoho. Svatopluk Beneš dostával příležitosti a sklízel úspěchy. Už tehdy sice působil v divadle, ale masovou popularitu mu zajistily přece jenom filmové role. Vždyť jenom do roku 1945 natočil více než dvacet titulů!

Svatopluk Beneš se svou partnerkou Lídou Baarovou ve filmu Ohnivé léto

Teprve s nástupem nových hrdinů v nové československé socialistické kinematografii, kdy obor milovník přestal de facto existovat, se leccos změnilo. Jako herec buržoazního typu neměl mnoho šancí.

A třebaže dalších vrcholů dosahoval především na divadelní scéně, kde jeho umělecké aktivity začal kočírovat zralý kumšt, přece jen existují role a filmy, na které dodnes rád vzpomíná. Určitě k nim patří i jeho Tomáš z Hostince U kamenného stolu (1948), nadporučík Lukáš v Dobrém vojáku Švejkovi (1956) a v pokračování Poslušně hlásím (1957), Hrabě Kounic v Koncertu na konci léta (1979) nebo T. G. Masaryk ve filmu Člověk proti zkáze (1988).

„Jako filmový herec jsem byl nejspokojenější v letech 1939 až 1957, kdy jsem hrál kupříkladu Šimona v Ohnivém létu, doktora Kříže v Pacientce dr. Hegla, poručíka Kalu v Nočním motýlu, Ríšu v Pohádce máje, Tomáše v Hostinci U kamenného stolu či Jiřího Sutnara v Minulosti Jany Kosinové, což byl film, který mi tehdy přinesl největší popularitu. Po nadporučíkovi Lukášovi se mi zavřely brány barrandovského studia na šest let. To proto, že jsem si prosadil odpovídající honorář." (Svatopluk Beneš, Kinorevue 1997)

Přesto ani s přibývajícím věkem neztratil Svatopluk Beneš onu zvláštní noblesu, kterou už od svého mládí okouzloval publikum. Jeden z nejsympatičtějších gentlemanů českého filmu jedním z nejsympatičtějších gentlemanů zůstal. Ani jako starý pán se v zásadě vlastně nezměnil. Intelekt, elegance či galantnost vůči ženám, to byl a je styl tohoto vpravdě filmového aristokrata.

Stará škola je stará škola, a ta se jen tak nevypaří.

Jako dítě se toužil stát komikem

Svatopluk Beneš se narodil 24. února 1918 v Roudnici nad Labem, kde strávil své dětství i kus raného mládí. I když byl údajně jemným, pravdomluvným a takřka vzorným děckem, k čemuž ho vedli oba rodiče, nějakou klukovinu si sem tam přece jenom neodpustil. A právě nádraží, v jehož blízkosti vyrůstal, bylo pro něj skutečným eldorádem.

„Otec byl traťmistrem. O něco mne předešli dva sourozenci – bratr a sestra –, později mě následovala další sestra. Rodiče si tedy nezvolili zrovna bezstarostnou budoucnost, třebaže byl otec jako státní zaměstnanec takzvaně pod penzí. Byl to činorodý člověk, který se nespokojil s pouhým plněním služebních povinností. Kromě toho, že vedl Věstník traťmistrů, jejichž spolku předsedal, psal do místního časopisu Říp. Na schůze jezdil po celé republice, často až do Košic. Někdy se dlouho nevracel. Vědělo se o něm, že je vyhlášeným společníkem a rád si posedí u vína. Matka ho však čekávala s neklidem. Měla strach, aby se mu nic nestalo. Když přijel v dobré náladě, upokojila se a nic mu nevyčítala.

Pocházela z Roudnice, z rodiny se šesti dětmi, což bylo tehdy běžné. Dědeček měl košíkářství. Pro matku jsme se staly jediným smyslem života my děti. Pečovala o nás s nesmírnou láskou. Když došlo k nějakému maléru, chránila nás před otcovým řemenem vlastním tělem. Měl jsem z takových trestů vždycky hrůzu, a když nebylo vyhnutí, uchýlil jsem se do skrýše u nádražních dílen, kde jsem vydržel až do tmy. Kolik v tom bylo dětské vychytralosti! Věděl jsem, že zatím matka přesvědčí otce, aby mě nebil, a trochu jsem počítal i s tím, že jeho vztek vyprchá. Maminka pro mne posílala sestru, ale já jí nedůvěřoval. Ke kajícnému návratu domů mě přinutila teprve tma," píše ve svých memoárech Být hercem Svatopluk Beneš.

Jako švihácký nadporučík Lukáš v Dobrém vojáku Švejkovi

Jako malý prý tíhnul ke sportu, hlavně k veslování, ale když začal chodit do místního biografu a posléze objevil kouzlo divadla, bylo rozhodnuto. Tehdy zcela propadl kultu Osvobozeného divadla a jeho zájem došel až tak daleko, že spolu s kamarády založil ochotnický spolek Mladá scéna. Ve svých čtrnácti se poprvé objevil na jevišti. Zatímco v revue Severní pól mu byla přidělena němá role Eskymáka, v další revue nazvané Modrý diamant se už propracoval k roli Sherlocka Holmese a dokonce si zanotoval i úvodní písničku. Tehdy poprvé zatoužil stát se komikem. Došlo to tak daleko, že nakonec kvůli lásce k divadlu nechal gymnázia a nastoupil na Státní konzervatoř v Praze. Přestože mu bylo patnáct a na školu přijímali hochy až od osmnácti let, jeho talent byl oceněn a byl přijat. Zato se tehdy neobešel bez zvláštního povolení od ministra školství. Rodiče sice nebyli synovým rozhodnutím i jeho posedlostí po herectví zrovna nadšení, ale i oni se časem smířili, hlavně poté co ho uviděli v prvních filmech Hudba srdcí (1934) a Studentská máma (1935). První roky však musel denně dojíždět do Prahy z Roudnice, protože mu pan otec odmítl platit v Praze podnájem.

A ještě jednou ústřední hvězdná dvojice Vávrova filmu Ohnivé léto

Typ tak trochu rozjíveného milovníka zaujal nejen filmaře

Už jako student si zahrál jak ve filmu, tak v divadle, kde si přivydělával jako ostatní studenti dramatického oboru. „Během studia na konzervatoři nás režiséři Národního divadla brali k různým záskokům, zejména tehdy, když bylo zapotřebí už trochu toho hereckého projevu. Někdy šlo dokonce o epizody. Znamenalo to přilepšení pro naši prázdnou kapsu, ale i příležitost octnout se přímo uprostřed dění na jevištích Národního nebo Stavovského divadla a vidět při práci významné osobnosti éry třicátých let," vzpomíná Svatopluk Beneš na studentská léta ve svých memoárech.

Když pak v devatenácti přemýšlel, do kterého divadla nastoupí, mohl si vybírat hned mezi několika nabídkami. Tehdy zvažoval mezi divadlem v Bratislavě a Brnem a rozhodl se pro jihomoravskou metropoli. Vzápětí ale přišla nabídka z pražského Vinohradského divadla a bylo vymalováno.

Angažmá v Praze mu zaručovalo další umělecký i profesní růst. Nejenže se ocitl v jednom z nejlepších pražských divadel, ale byl i nablízku filmařům, kteří o něj rozhodně stáli. A že se jim mladý herec hodil do typu tak trochu rozjíveného milovníka a že toho patřičně využil, o tom nemůže být sporu. Dokladem tohoto tvrzení jsou filmy, které jsem vyjmenoval už na samém začátku tohoto povídání o Svatopluku Benešovi a které mu tenkrát přinesly nesmírnou popularitu.

A třebaže svou největší slávu v českém filmu zažil právě v době nacistické okupace, neznamená to, že by ji snášel lehce. Patřil k úspěšným hercům, ale mnohdy měl namále. Několikrát se o něj zajímalo gestapo, sice jen jako o svědka, ale naštěstí i z těchto životu nebezpečných věcí nějak vybruslil. Lidově by se dalo říct, že měl kliku.

„Svatopluk Beneš byl z těch štastlivců, kteří se zapsali do srdcí svých ctitelek hned první velkou filmovou rolí: něco takového se pak podařilo už jenom Karlu Högerovi. Byla to role Šimona v Ohnivém létě. O tomto mladém muži, který zčista jasna vpadl za bouřlivé noci zakrvácený do převozníkova domku, nikdo nic nevěděl. Přesto, nebo právě proto, okouzlil jak patnáctiletou převozníkovu dceru, tak zralou a smyslnou Rózu z jihočeského zámku. Když pak poznal, že místo lásky přinesl do kraje jen bolest a smrt, chtěl odejít s podzimem. „Řeka mě sem přinesla, řeka mě zase odnese!" Ale neodnesla. Za vorem zvolna odplouvajícím se vrhla do řeky Róza a její výkřik: „Šimone, já budu mít dítě!" přiměl Šimona k návratu…

A po studentu Šimonovi, takřka do roka a do dne, další nezapomenutelný milenec českého filmu: kolegů a konkurentů, byl Svatopluk Beneš předurčen nejen svým typem, ale i kvalifikován pěticí svých předchozích postav. Kdo jiný nežli právě on mohl na stříbrném plátně ztělesnit lehkomyslného mladíka, který místo študování honí v Praze vodu za tatíčko vy poctivě nastřádané peníze, nechává se obštastňovat uhrančivou sklepnicí, rozněcuje milostný žár v srdci sličné paní bytné, nežli ho, jako dosud žádná jiná, okouzlí plachá a líbezná Helenka na ostrovačickém bále, daleko od Prahy…"

(Viktor Kudělka, z knihy Hvězdy nad Barrandovem/To byl český milovník)

Ve filmu Pacientka doktora Hegla si zahrál postavu dr. Jaroslava Kříže

Velkou popularitu přinesl jak Nataše Gollové, tak Svatopluku Benešovi film Pohádka máje

Samotný herec se už kdysi s úsměvem přiznal, že když točil Ohnivé léto, měl prý z hvězdné Lídy Baarové, která ve filmu představovala Rózu, pořádnou trému. Pořád nevěděl, jak ji má obejmout a políbit. Zkušenější herečka jeho obavy postřehla a uklidnila ho tím, že mu řekla: „Prosím tě, neboj se mě, já se ti v náruči nerozpadnu!" A skutečně mu tím dodala kuráž. Jeho milenkou však byla jiná hvězda českého filmu. Adina Mandlová. Původně ho prý jednou pozvala na kafe – a on zůstal deset měsíců.

Lásky, milenky a manželky

I ve svých memoárech se herec zmiňuje, „že to byla právě ona, kdo měl na mne určující vliv, kdo mne naučil rozlišovat podstatné od nepodstatného, kdo mi pomohl překonat ostych, který ve mně přetrvával ještě z dob studií, kdo mne utvářel k obrazu svému, aby mne pak s lehkostí a samozřejmostí motýla opustila ve víru společnosti, kam mne uvedla. Adina Mandlová náleží k nejvýznamnějším osobnostem českého filmu. Na této skutečnosti nic nezmění ani časté výhrady k jejímu životnímu stylu, kterým provokovala. Popularita je nemocí svého druhu, jejímž průvodním znakem je vyhledávání dráždivých a zaručeně ,hodnodvěrných' zpráv o lidech, kteří se ocitli v ohnisku zájmů veřejnosti. Většinou záporných, ovšem. Tak už to bývá. Na dobré vlastnosti se zapomíná, neboť jsou skryté, méně viditelné a koneckonců nejsou tak vzrušující. Ano, připomínám to právě v souvislosti s Adinou Mandlovou, protože patřila k těm, jež je třeba poznat v jejich celistvosti. Těžko asi přesvědčím ,zasvěcené' o tom, že byla ženou líbeznou jako malé dítě, s roztouženým a láskyplným srdcem. Těžko jim vyvrátím představu nemorálního, cynického a bezcitného vampa, kterou si jednou provždy vytvořili. Ze svého soudu patrně nesleví, ani když podotknu, že kromě hravé fantazie a osobitého humoru, jimiž hýřila, měla také své pochybnosti, své smutky, svoji beznaděj."

I když románek s o osm let starší Adinou Mandlovou trval necelý rok, přátelství jim vydrželo řadu let. Leč lásek a kratších vztahů prožil tento obletovaný milovník povícero. Vybíral si hlavně mezi herečkami a baletkami, pro ty měl slabost. Dnes už není žádným tajemstvím, že chodil s herečkou Zorkou Janů (i ona hrála v Ohnivém létě, ale osud jí nerozdal šťastné karty – po válce spáchala sebevraždu), což byla mladší sestra Lídy Baarové, anebo že byl platonicky zamilovaný do herečky Marie Glázrové.

„Nikdy jsem neměl problém najít si hezkou ženskou. Promiňte mi to chlubení… ale každou z nich jsem skutečně miloval. Když jsme se pak museli rozejít, pokaždé jsem velice trpěl," přiznal se herec ve svých memoárech.

Hezký mladík se u filmu uplatnil už jako student herectví

V málem zapomenutém snímku Peřeje si Svatopluk Beneš zahrál s Elen Tanasco

Tak vypadal reklamní plakát komedie Vy neznáte Alberta?, kde si zahrál roli redaktora Johna

„Pokud počítám i divadlo, hrál jsem milovnické role prakticky se všemi tehdejšími herečkami. Jen se Štěpničkovou jsem ve filmu nehrál. Nejlíp jsem si rozuměl s Gollovou, se kterou jsme byli častými partnery z divadla. Nejkrásnější ale byla Baarová. Nechci ovšem, aby se ostatní urazily. Krásná byla Glázrová, Kabátová. Zvláštně přitažlivá pro mě byla Matulová. Měla neuvěřitelný úsměv, a když se zasmála na hlas, byla okouzlující. Zajímavá byla Marie Rosůlková. Tak jsme se spolu skamarádili, že jsem byl nakonec jeden z jejích posledních nejdůvěrnějších přátel. Když bývala mladá, chodila takovým zvláštním, dráždivým způsobem. I její projev byl velice slibující. Neobyčejně hezká byla i Frýbortová, ale později se z filmu vytratila. Asi nebyla herectvím tak posedlá. Mandlová byla zase vysoce inteligentní, ohromně přizpůsobivá a se vším si věděla rady." (Svatopluk Beneš o kolegyních)

„… Musím se přiznat, že jsem se zpočátku ostýchal. Když jsem ji měl políbit do výstřihu, nebyl jsem schopen se vůbec trefit. Velice rychle jsem ale poznal, že je to prima holka, a spřátelili jsme se. Potom jsem hrál milovníky hodně dlouho…" (Svatopluk Beneš o Lídě Baarové)

„… Jestli mne svedla? Tak nějak to bylo. Hráli jsme spolu ve Vávrově filmu Pacientka dr. Hegla a ona byla prostě iniciátorkou toho vztahu. Pak následovalo období, kdy jsem do sebe byli velmi zamilovaní. Ona nikdy s tak mladým mužem nechodila. Když jí bylo třicet, propadla zoufalství, že je stará bába. Najednou mi řekla, že je konec. Rozbil jsem vzteky okno. Po válce odešla do Anglie, ale nepodařilo se jí přesvědčit tam filmaře o svých kvalitách. To bylo hořké! (Svatopluk Beneš o Adině Mandlové)

Za války se Svatopluk Beneš oženil s baletkou Evelynou, ale krátce po svatbě si prý přestali rozumět, a tak se po dvou letech rozvedli. Ženu svého života potkal až o něco později. Bylo to na plese Červeného kříže. Jmenovala se Boženka Truhlářová a pracovala jako sekretářka. Po půlroční známosti se vzali. Boženka – jak se ukázalo – byla nakonec ta pravá. V roce 1949 se jim narodil syn Svatopluk, o čtyři roky později dcera Alexandra. A jejich manželství vydrželo dodnes.

Především divadlo a televize mu poskytly plejádu krásných rolí

Hlavní doménou Benešovy tvůrčí práce se stalo divadlo a později rozhlas a televize. Ve Vinohradském divadle působil jen čtyři roky, pak – bylo to v roce 1950 – přijal angažmá v Městských divadlech pražských. Tam hrál až do roku 1987.

„Mým největším kamarádem byl Václav Voska. My jsme tvořili takovou dvojku, která si absolutně rozuměla – jak politicky, tak v pohledu na divadlo. Václav doplatil na dobu, která ho defacto zničila. Jeho život se díky společenskému klimatu po roce 1968 zcela roztříštil. Pro mne osobně zůstal geniálním hercem, na něhož nezapomínám," říká někdejší milovník, který se právě na jevišti dočkal celé plejády krásných rolí: ať už to byla titulní postava v Čapkově Loupežníkovi, Sigeilus v Bílé nemoci, Sorel v Stendhalově Červeném a černém, Horác v Molie`rově Škole žen, či opět titulní role v Maupassantově Miláčkovi. Není sporu o tom, že všechny zvládl s bravurou.

Ve filmu Polibek ze stadionu měl za partnerky herečky Marii Sedláčkovou - Grossovou a Irenu Bernátovou

„… Nedejme se mýlit chlapecky něžným vzezřením Svatopluka Beneše: byl to jeden z nejvášnivějších, nejzasloužilejších milenců českého filmu."

(Viktor Kudělka, z knihy Hvězdy na Barrandovem/To byl český milovník)

Divadlo ho rozhodně neošidilo a on – jakoby na oplátku – nikdy neošidil divadlo. Hostoval na malých scénách, například v Semaforu, Činoherním klubu nebo ve Viole, a aby toho neměl náhodou málo, tak léta harcoval se zájezdovými představeními po venkově, tenkrát ho doprovázeli třeba Jaroslav Marvan nebo Josef Kemr.

„Ale nejraději jsem stejně hrál profesora Higginse v Pygmali onu a Beckwitha ve hře Smutek sluší Elektře," přiznal se před časem herec, který má dnes na svém kontě přes 200 divadelních rolí a kterého můžeme vidět i ve filmu Želary, kde se objevuje spolu se Zitou Kabátovou. Přesto mu prý jeden nesplněný sen zůstal, a to zahrát si Zdravého nemocného od Molie`ra. Ale to se prý stává, že se herci vysněné role prostě nedočkají.

V roce 1998 obdržel prestižní Cenu Thálie za přínos a mistrovství ve službách českému divadlu. Být v Americe, dostal by Oscara.

CHARISMATICKÝ CHAMELEON - LADISLAV BOHÁČ

Existoval-li v prvorepublikovém filmu milovník, který na plátně prošel těmi nejrozličnějšími charakterovými proměnami, pak to byl zcela jistě Ladislav Boháč. Svého času byl jedním z nejzaměstnanějších a nejpracovitějších herců, který si zahrál i v devíti filmech do roka.

Charismatický Ladislav Boháč byl jednak typem, ale navíc měl i talent, který uměl využít pro potřebu té či oné postavy. Uměl rozlišit i odstínit postavu, dovedl se do ní ponořit, a proto nebyl v době své největší slávy zařazen jen do škatulky uhlazených elegánů či zamilovaných mladých mužů. S chutí si zahrál i řadu arogantních gaunerů, kteří za sebou zanechávali – v tom lepším případě – zraněná ženská srdce.

První větší filmovou roli – švarného venkovského chasníka Michaela – vytvořil v melodramatu Jana (1935), ale už dva roky předtím nadaboval do češtiny Ariberta Moga, který se představil v roli Adama i v zahraničí proslaveném filmu režiséra Gustava Machatého Extase (1933). V té době byl už několik sezon členem činohry pražského Národního divadla, které rovněž využívalo jeho mimořádného talentu stejně jako mužného typu schopného proměn.

Později – bylo to v roce 1949 – se stal ve svém mateřském divadle ředitelem a pracoval jako režisér činohry i opery.

V komedii Škola, základ života si Ladislav Boháč zahrál postavu profesora Bartoše. Na snímku spolu s Františkem Smolíkem, Františkem Kreuzmannem a Jaroslavem Marvanem

V roce 1953 byl z funkce odvolán a ještě několik let působil v Národním divadle jako herec. Poté přešel do tehdy avantgardního Divadla Za branou, kde se mu umělecky vyloženě dařilo.

Už v jeho filmových začátcích byl úspěšný nejen v rolích napomádovaných elegánů, ale stejně tak v postavách rázovitých a dobře stavěných venkovanů. Za všechny si připomeňme třeba Václava Trantince, syna sedláka, který raději opustí rodný grunt, než by se vzdal své lásky k Ančce v tragikomedii Městečko na dlani (1942). Právě v tomto filmu mu byla partnerkou Marie Glázrová, s níž si zahrál už předtím v dramatu Hlídač č. 47 (1937).

Filmový publicista Viktor Kudělka o tomto herci ve své publikaci To byl český milovník napsal: Jako „dokonalý filmový milovník, elegantní, rovný, vzpřímený, ale ne tuhý, povýšený a přece srdečný, chlapský, ale i něžný," představil se Boháč jak v postavách historických, tak moderních: jako zpívající panoš Zdeněk, vzpurný filozof Vavřena, nesmrtelný milenec Mácha i jako nezaměstnaný inženýr, lékař nebo právník… Jeho partnerkami byly snad všechny tehdejší hvězdy českého filmu – od Ferbasové po Baarovou. To však byla jen jedna tvář Boháče – milovníka. Ta druhá, neméně častá, byli slaboši a intrikáni – nebojme se toho slova – padouši. Jak jinak nazvat toho kramáře Ferdu Zusku, který chtěl skočit pod vlak, protože jeho dívka se vdala za jiného, byl v poslední chvíli zachráněn železničním hlídačem, místo pro jevů vděčnosti mu svedl jeho mladou ženu a pak ho spolu s ní chtěl hodit pod vlak, ale nakonec skončil sám pod koly rychlíku! Anebo toho sklářského tovaryše Nikolu, který přísahal věrnost Rozině, ale pak ji opustil, prý pro její nepočestný původ, a nakonec se stal i jejím vrahem – nežli se sám zřítil na nádvoří, kde se jeho tělo roztříštilo o klášterní dlažbu! Věru že žádný z českých filmových milovníků nebyl obdařen takovou bezcharakterností! Filmovým ctitelkám Ladislava Boháče to však zřejmě nevadilo…

Do školy chodil s Voskovcem a Werichem

Ladislav Boháč se narodil 14. dubna 1907 v Uherském Brodu v rodině středoškolského profesora. Malý Ládík měl ještě o pět let mladší sestru Vlastu, ale ta vážně onemocněla a zemřela v dětském věku. Přesto ale rodina v Uherském Brodu dlouho nevydržela. Ambiciozní pan otec totiž dostal stipendium na tříletý pobyt v Německu a ve Francii a matka, protože nechtěla zůstat s dětmi sama, se na čas odstěhovala ke svým rodičům do Lišic u Čáslavi. Když se pan Boháč vrátil, odstěhovala se rodina už natrvalo do Prahy. Od páté třídy už budoucí herec navštěvoval gymnázium v Křemencově ulici, kde byl jedním z profesorů i jeho otec – Antonín Boháč. Není bez zajímavosti, že stejnou školu navštěvovali i Jan Werich s Jiřím Voskovcem.

A další filmový plakát, který kdysi upozorňoval na Lízino štěstí a ve kterém si herec zahrál po boku Zdeničky Sulanové

Ve filmu Výdělečné ženy, který režíroval Rolf Wanka, si Ladislav Boháč zahrál roli Jiřího Wellse

A pokud vás zajímá, kdo v pohledném studentíkovi Ladislavu Boháčovi tenkrát probudil lásku k divadlu a kdo mu i doporučil studium herectví, tak vězte, že to byl divadelní režisér a profesor francouzštiny Milan Svoboda. Rodiče byli sice jiného názoru, ale nakonec svému jedinému synkovi dramatická studia povolili. Mělo to však jeden háček…

Začal studovat konzervatoř i práva, ale…

Po skončení gymnázia začal Ladislav Boháč studovat nejen herectví, ale na otcovo přání také práva. Když se pak během prázdnin, které trávil ve Francii, seznámil s nadšeným divadelní kem Vladimírem Gamzou, způsobil rodičům hned dvojitý šok. Nechal totiž obou škol a nastoupil ke Gamzovi do jeho Umělec kého studia.

Po Gamzově smrti se Umělecké studio rozpadlo a mladý herec na čas zakotvil v Moderním studiu Jiřího Frejky, kde začal dostávat první velké příležitosti. V roce 1929 byl angažován do činohry pražského Národního divadla a tehdy se jeho sen o herectví začal naplňovat.

Postupně – tak jak život šel a roky plynuly – prošel všemi obory, od milovnických rolí přes charaktery až k postavám zasmušile či s arogancí pohlížejícím či komentujícím vše kolem sebe. Právě díky výrazným výkonům na naší první scéně se o něj začali zajímat filmaři, kteří ocenili jeho velké devízy – mužný zjev a příjemný hlas.

„Filmová kritika mu vyčítala určitou deklamativnost projevu, nebyla ale v právu (nechala se totiž ovlivnit jeho divadelními výkony), protože Boháč byl naopak jeden z mála skutečně přirozených herců té doby."

(z knihy Karla Čáslavského, Václava Merhauta a Ondřeje Zahradníčka Hvězdy českého filmu I.)

Ve třicátých letech se Ladislav Boháč už coby uznávaný divadelní herec seznámil se studentkou medicíny, Taťánou, se kterou začal chodit a která se stala jeho první ženou. Manželství ale dlouho nevydrželo. Teprve až po druhé světové válce si našel druhou ženu Hanu, s níž vydržel až do smrti.

Hvězda „Laďo Boháč"

Skutečnou filmovou hvězdou se stal Ladislav Boháč v polovině třicátých let minulého století, kdy měl na svém kontě několik milovnických rolí a kdy už bylo zřejmé, že je jeho záběr a tím i využití v českém filmu daleko širší.

Z filmů, kterými v těch časech zabodoval u publika, můžeme jmenovat například komedie Děvčata, nedejte se! (1937), ve které neměl zrovna sympatickou roli, Mravnost nade vše (1937) a Škola, základ života (1938), kde zase vytvořil vděčnou postavu francouzštináře, profesora Bartoše.

„Nejeden český mladík toužící po filmové kariéře viděl právě v něm svůj vzor, přiznávaje se, že by nejraději chtěl hrát role jako ,Laďo Boháč'. A co teprve filmové návštěvnice, okouzlené vážným a zamlklým typem mladého muže, tvrdým a neústupným, připraveným bojovat o svou lásku proti všem, je-li toho zapotřebí," charakterizoval jeho tehdejší postavení v publikaci To byl český milovník Viktor Kudělka.

Snímek z vesnického dramatu Boží mlýny, ve kterém ztvárnil roli Záhoře Vondry

Vedle filmu Karel Hynek Mácha (1937), v němž vytvořil titul ní roli, se v té době ženami obletovaný a filmaři obsazovaný herec objevil ve snímcích, jako byly Lidé na kře (1937), Filosofská historie (1937), Výdělečné ženy (1937), Zborov (1938), Svět, kde se žebrá (1938), Lízino štěstí (1939), Její hřích (1939) a Osmnáctiletá (1939).

„Když se tento vážný a jemný herec usměje, je, jako by se usmála česká země, jako by hýbl lehký vítr obilními klasy…"

(Kinorevue, 1939)

Vyloženého padoucha si Ladislav Boháč zahrál i v komedii Kdybych byl tátou (1939), po níž následovaly snímky Jiný vzduch (1939), Madla zpívá Evropě (1940) a Sobota (1944), kde zase představoval čestné muže a tzv. sympaťáky. Zkrátka, co film, to jiné téma, jiný styl a jinak napsaná a zahraná postava.

I partnerek se v „jeho" filmech vystřídala celá plejáda, ale často hrál s Hanou Vítovou, Zitou Kabátovou nebo Marií Glázro vou. Po válce si na plátně zapartneřil rovněž s herečkou Marií Vášovou, a to v působivém dramatu režiséra Karla Steklého Siréna (1947), které se dočkalo ohlasu i v zahraničí.

Se svými mladými hrdiny se herec rozloučil ve filmech Hrdinové mlčí (1946) a Na dobré stopě (1948). Nastala ostatně nová éra československého filmu a tam už se svůdníci a milovníci – kteří stejně měli jako v případě Ladislava Boháče na víc – jaksi nehodili. Přišli na řadu až mnohem, mnohem později.

„… I jeho úsměv je vážný a zádumčivý a v koutku jeho rtů a v zornicích jeho očí probleskuje co chvíli tvrdá a krutá vášeň…" (Kinorevue, 1940)

Když se stal v roce 1949 Ladislav Boháč ředitelem Národního divadla, znamenalo to zcela zákonitě i pozvolný útlum v jeho filmové práci. Po efektní kostýmní roli šejdíře Nikoly ve filmu Rozina sebranec (1945) jsme ho mohli vidět v dalším historickém filmu Jan Roháč z Dubé (1947), kde si zahrál Jana Rokycanu, a poté ještě ve Vávrových snímcích Jan Hus (1954) a Jan Žižka (1955), kde mu režisér Otakar Vávra svěřil postavu Jakoubka ze Stříbra.

Filmovou kariérou ukončil filmem Jakub

Později hrál Ladislav Boháč jen okrajové roličky ředitelů, stranických funkcionářů a nerudných dědků, ale přece ještě jednou zazářil – to když začal působit jako umělecký vedoucí i herec v pražském Divadle Za branou, kde vyloženě exceloval v inscenacích Provaz o jednom konci a Zelený papoušek.

Jeho posledním celovečerním filmem byl snímek Jakub (1976), který natočil Ota Koval a ve kterém hlavní dětskou roli vytvořil dnešní filmový režisér Filip Renč. Ladislav Boháč si zahrál postavu pana Hladíka.

Ladislav Boháč zemřel v Praze 4. července 1978. Bylo mu jednasedmdesát let.

Knížka Tisíc a jeden život, kterou někdejší charismatický chameleon napsal o sobě a o své práci, však vyšla až tři roky po jeho smrti.

Koniec ukážky

Table of Contents

Slovo autora

FILMOVÝ ARISTOKRAT - SVATOPLUK BENEŠ

CHARISMATICKÝ CHAMELEON - LADISLAV BOHÁČ