DOBRÉHO JE V ŘÁDU SVĚTA VÍC,

ALE TO ZLÉ ČLOVĚK CÍTÍ SILNĚJI

T. G. MASARYK

ŽIVOT JE RADOSTNÁ SPOLUÚČAST

NA ZÁZRAKU BYTÍ

V. HAVEL

Ukážka z elektronickej knihy

© Jan Bauer

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-325-9

ISBN (epub) 978-80-7229-431-2

ISBN (mobi) 978-80-7229-432-9

Úvod

Je tomu už více než šedesát let. V mém rodném městě stávala před jednou ze školních budov socha z bílého kamene zpodobňující muže v plášti a ve vojenské čepici se štítkem. Jednoho krásného dne po ní zbyl pouze podstavec. Socha zmizela doslova přes noc a my, kluci a holky školou povinní, jsme nechápali proč. Postupně jsme si zvykli, že máme před školou prázdný podstavec, který nám pak sloužil k různým alotriím. Především si ti nejšikovnější z nás, kteří se na něj dokázali vydrápat, přiznávám, že jsem patřil mezi ně, mohli sami hrát na sochy. Mohli jsme třeba do dálky hrozit zaťatou pěstí, jak jsme to tehdy často vídali na plakátech.

To bylo mé první setkání s T. G. Masarykem. K tomu druhému došlo asi o desetiletí později, když jsem čítal Čapkovy hovory s T. G. M., které měl otec schované za první řadou knih ve své knihovně. To třetí bylo v osmašedesátém roce, kdy jsme s mými vysokoškolskými kolegy a kolegyněmi pochodovali v průvodu ulicemi a skandovali Masarykovo jméno spolu se jménem Alexandra Dubčeka. „Dubček, Masaryk!" Tato dvě jména byla symbolem nadějí na život ve svobodě a demokracii a netušili jsme, že čísi tankisté už startují své stroje.

Jméno druhého muže, o němž si budeme v této knize vyprávět, jsem poznal někdy v roce 1963 v týdeníku Literární noviny. Když asi o dva roky později dávali ochotníci v městě mého mládí jeho hru Zahradní slavnost, nestihl jsem sice premiéru, ale první reprízu jsem musel vidět stůj co stůj a z představení jsem odcházel naprosto fascinován. Takové bylo moje první setkání s Václavem Havlem.

Po roce šedesát osm stejně jako další spisovatelští rebelové Ludvík Vaculík, Ivan Klíma, Pavel Kohout, Jan Procházka či Jiří Gruša zmizel z mého obzoru, aby se pak vrátil po podpisu Charty, kterou jsem četl v takřka nečitelné cyklostylované podobě. V dalších letech jsem hltal jeho eseje na stránkách exilových časopisů Listy a Svědectví, jejichž výtisky mi tajně pod stolem předávala jedna korektorka z naší tiskárny. Pak se jednoho dne Václav Havel objevil na balkonu budovy Melantrichu a trochu chraplavým hlasem oslovil zcela zaplněné Václavské náměstí: „Přátelé, já jsem spisovatel, a ne táborový řečník…" To byla jeho první skutečně veřejně pronesená slova.

Někdy na jaře roku 1992 jsem se sešel s legendární postavou našeho odboje v době druhé světové války, poté generálním tajemníkem Československé strany národně socialistické profesorem Vladimírem Krajinou. Vrátil se domů po dlouhých desetiletích v kanadské emigraci a s rozzářenýma očima a se šťastným úsměvem na tváři sledoval návrat demokracie do své rodné vlasti, ve který už ani nedoufal. „Co říkáte prezidentu Václavu Havlovi?" položil jsem mu zvědavou otázku. „Je to výborný prezident, pravděpodobně nejlepší po Masarykovi. Zatímco Masaryk vytvořil tento stát na demokratických základech, Havel nám zase demokracii vrátil." Pan profesor se na chvíli odmlčel a se zdviženým ukazovákem pravé ruky dodal: „A možná se ukáže, že bude Havel ještě lepší prezident, než byl Masaryk."

Tato kniha, kterou právě čtete, vám chce oba tyto veliké prezidenty a dodejme i filozofy a spisovatele připomenout. Je naším štěstím, že formovali tento stát, ať už máme na mysli Československou, nebo po rozdělení jen Českou republiku. Můžeme být na ně právem hrdi, vždyť do základů naší státnosti vložili to nejcennější – svobodu, demokracii a toleranci.

Životní příběhy dvou velkých čechů

T. G. Masaryk:

Budoucí první československý prezident se narodil 7. března 1850 v Hodoníně jako nejstarší syn panského kočího a později šafáře Jozefa Maszarika, Slováka z Kopčan, a Terezie Kropáčkové z německé selské rodiny z Hustopečí. Někteří historikové nemohli přenést přes srdce, že by tak brilantní intelektuál jako profesor Masaryk byl synem pologramotného kočího ze slovenského Záhoří, a udělali z něho levobočka majitele hodonínského panství Redlicha. Potvrzením této domněnky měla být skutečnost, že právoplatný syn majitele panství, který se stal později profesorem právnické fakulty vídeňské univerzity, býval Masarykovým důvěrným přítelem a rádcem. V každém případě vyrůstal mladý Masaryk v nacionálně hodně smíšeném prostředí, oficiální otec Slovák, matka poloviční Němka, což se později projevovalo značnou národnostní vlažností, která tolik vadila zejména pražským hurá-vlastencům.

O to silnější však bylo jeho sociální a třídní cítění. Jak se sám přiznal Karlu Čapkovi, velice na něho v dětství zapůsobilo ponížené chování jeho oficiálního otce vůči vrchnosti a naučilo ho nenávidět panstvo. Pod matčiným vlivem se z něj zároveň stal horlivý katolík. V krátké životní epizodě, kdy se učil kovářem, dokonce kovářovu manželku obrátil z protestantské na katolickou víru. Procítěné katolictví ho sblížilo s čejkovickým farářem Františkem Satorou, sice hluboce věřícím, ale zároveň vzpurným knězem, který se z kazatelny přiznával ke svým nemanželským dětem. Právě Satora prostřednictvím své na tehdejší dobu bohaté knihovny otevřel mladému Masarykovi svět poznání a kultury.

T. G. Masaryk s dcerou Alicí a synem Janem

Malý Tomáš ve věcech víry velmi hloubal a na německém gymnáziu v Brně, jež mohl navštěvovat jen díky podpoře tamního policejního ředitele Antona Le Monniera, se dokonce kvůli nim dostal do konfliktu s profesorským sborem. Odmítl totiž chodit ke zpovědi, protože nenašel v Novém zákoně nic, co by ji předepisovalo. Nakonec byl málem jako konfliktní student z gymnázia vyloučen. Naštěstí jeho příznivce Le Monniera přeložili do Vídně a s jeho rodinou se tam stěhoval i mladý Masaryk. Teprve v metropoli Rakousko-Uherska mohl na akademickém gymnáziu konečně odmaturovat.

Jeho náboženský přerod však pokračoval. V mladistvém rozhořčení nad výsledkem vatikánského koncilu z roku 1870, který přijal dogma o papežské neomylnosti, se Masaryk zřekl katolictví a přihlásil se k řecké sjednocené církvi. A když se pak v Lipsku seznámil s mladou a velmi zbožnou Američankou Charlottou Garrigue, dcerou newyorského podnikatele a svojí budoucí manželkou, přešel pod jejím vlivem k protestantství.

Během studií byl Masaryk, vzešlý z chudých poměrů, neustále odkázán na bohaté příznivce. Po policejním řediteli Le Monnierovi to byl generální rada Anglo-rakouské banky Rudolf Schlesinger, jehož dva syny doučoval. Až ve Vídni se jako student filozofie na univerzitě setkal s českým vlasteneckým životem, do něhož se okamžitě s nadšením zapojil. Dokonce si ke svému křestnímu jménu připojil druhé, vlastenecky znějící jméno Vlastimil. Masarykova přemýšlivá povaha a přirozené vůdcovské schopnosti ho dokonce brzy vynesly do funkce předsedy Českého akademického spolku. Poprvé se tak musel zabývat praktickou politikou.

Patrně největší význam však mělo pro Masaryka zmíněné seznámení s nastávající manželkou. Charlotta Garrigue byla nejen zbožná, ale na rozdíl od humanisticky založeného Masaryka milovala matematiku a především byla velmi emancipovaná a pragmaticky založená. Její racionalita údajně zbavila mladého Masaryka záchvatů deprese.

Významným datem pro budoucího prezidenta se stal rok 1882, kdy se pražská Karlo-Ferdinandova univerzita rozdělila na německou a českou část a Masarykovi bylo nabídnuto místo mimořádného profesora filozofické fakulty. Pro rodinu do té doby soukromého docenta ve Vídni to představovalo vysvobození ze svízelné sociální situace. Jakkoliv byla tehdy Praha v rámci mocnářství pouhým provinčním městem, velmi rychle se stávala přirozeným kulturním centrem národně uvědomělé české společnosti. Už po roce Masaryk redigoval vědeckou revui Atheneum a právě na jejích stránkách na sebe poprvé výrazněji upozornil. Vystoupil totiž na podporu polemické statě filologa profesora Jana Gebauera zpochybňující pravost Rukopisů královédvorského a zelenohorského. Masaryk, ač v jazykovědě a historii laik, označil obě do té doby posvátné národní relikvie za padělky snaživého buditele Hanky a vysloužil si za to nevybíravé útoky převážné většiny české veřejnosti.

Se stejnou odvahou se v roce 1899 postavil proti odsouzení ševcovského tovaryše z Polné u Jihlavy Leopolda Hilsnera, který byl obviněn z údajné rituální vraždy dvacetileté Anežky Hrůzové. Profesora Masaryka zcela nepochybně inspiroval svým příkladem francouzský spisovatel Emil Zola, jenž se statečně zastal kapitána generálního štábu francouzské armády Dreyfuse neprávem odsouzeného pro špionáž.

T. G. Masaryk podnikal časté vyjížďky se synem Janem v Lánech

Hilsner byl stejně jako Dreyfus Žid, ale na rozdíl od tohoto vzdělaného a kultivovaného důstojníka byl poněkud duševně zaostalý a navíc vedle bratra zavražděné Hrůzové jediný důvodně podezřelý. Nicméně Masaryk dokázal vzdorovat vzedmuté vlně českého antisemitismu a dosáhl nového procesu. Navíc mu jeho postoj v případě polenské vraždy zjednal ve světě jistou popularitu a budoucí přízeň vlivné židovské lobby ve Spojených státech.

V té době už Masaryk vstoupil i na politické kolbiště. Se dvěma mladými intelektuály profesorem Josefem Kaizlem a doktorem Karlem Kramářem vytvořil skupiny tzv. realistů a spolu prodělali i námluvy mladočeské strany. Za ni pak byl v roce 1891 poprvé zvolen do říšské rady ve Vídni. Jenže zatímco Kramář zůstal mladočechům věrný, Masaryk, celý život pochybující o politickém stranictví, se nechtěl na tuto tehdy nejsilnější českou stranu vázat. Raději v roce 1900 založil se svými nepočetnými příznivci sdruženými kolem časopisu Čas vlastní Českou stranu lidovou, později spojenou s hnutím tzv. pokrokářů a přejmenovanou na Českou stranu pokrokovou. Jednalo se však stále o malou, co do vlivu zcela zanedbatelnou straničku a Masaryk se ve volebních kampaních do říšské rady napříště neobešel bez podpory sociálních demokratů.

Na rozdíl od většiny tehdejších politiků nehájil ani tak národní zájmy jako spíše morální principy, liberalismus a humanismus. Populární se v celém Rakousko-Uhersku stal, když v roce 1906 vystoupil proti udavačství jistého katechety a byl kvůli tomu dokonce stíhán pro rušení náboženství. O dva roky později zase hájil právo univerzit na názorovou svobodu a v letech 1909 až 1911 se zastával Chorvatů a Slovinců obviněných v monarchii z velezrady.

Jako většina osobností tehdejší české politické reprezentace také Masaryk až do roku 1914 nijak nepočítal se vznikem samostatného českého státu. Teprve po vypuknutí 1. světové války ve svých už čtyřiašedesáti letech, kdy jiní lidé myslí především na zasloužený odpočinek, začal prosazovat odtržení českých zemí od habsburské monarchie. V prosinci 1914 odjel do tehdy neutrální Itálie s představou, že se zase brzy vrátí. Ale protože to byla v prvním válečném roce jeho už několikátá cesta do zahraničí, rakouské úřady pojaly podezření a Masaryk kvůli obavám ze zatčení nemohl zpátky. Do Itálie ho doprovázela dcera Olga, kdežto doma zanechal svoji ženu, dceru Alici a syny Herberta a Jana. Ještě před odjezdem získal pro spolupráci skupinku vesměs podstatně mladších přátel v čele se soukromým docentem sociologie Edvardem Benešem, advokátem Přemyslem Šámalem a náčelníkem Sokola Josefem Scheinerem, kteří vytvořili odbojovou organizaci Maffie.

Byla to akce samozřejmě velice riskantní a dobrodružná, ale Masarykovi přálo štěstí. Kupodivu spolu s agrárníkem Josefem Dürichem byli jedinými dvěma českými poslanci říšské rady, kteří se v době války ocitli v zahraničí. Proto také právě oni ještě s francouzským astronomem a letcem slovenského původu a někdejším Masarykovým studentem Milanem Rastislavem Štefánikem a Edvardem Benešem, který dorazil za nimi, založili v roce 1915 v Paříži Český komitét zahraniční. Jenže zatímco Dürich si ve shodě s tehdy nejpopulárnějším českým politikem Kramářem představoval samostatné Čechy jako království s některým knížetem z rodu ruských Romanovců na trůně. Masaryk na základě vlastních znalostí Rusů a jejich mentality panovníka z carské rodiny odmítal. Původně sice souhlasil s královstvím, ale jako český král by se mu spíše zamlouval nějaký belgický nebo dánský princ. Rozpor se nakonec vyřešil vyloučením Düricha z Českého komitétu zahraničního.

Po svržení cara Mikuláše II. přijel Masaryk z Británie do Ruska, aby pomohl formovat z českých zajatců vlastní vojsko, které by bojovalo proti centrálním mocnostem Německu a Rakousko-Uhersku na straně Dohody. Když 2. července 1917 samostatná československá brigáda porazila u Zborova početnějšího rakouského protivníka, získala si uznání ruské generality a Masaryk vojákům telegrafoval: „Jsme hrdi u vědomí, že potomci husitů, bojovavších ve jménu svobody, spravedlnosti a národní svéprávnosti, vykonali a vykonají svou povinnost vůči národu, demokracii a lidstvu."

Náčelník ruského generálního štábu generál Duchoni svolil, aby si Češi a Slováci vybudovali celý armádní sbor. Ale bolševický převrat v Rusku a separátní mír s Německem situaci změnil. Masarykovi se s představiteli nové moci podařilo sjednat dohodu, podle níž byla československým legiím zajištěna neutralita a povolen volný odchod z Ruska do Vladivostoku. „Všichni naši vojáci, kteří prožili hrůzy ruských zmatků a převratů," napsal později spisovatel Jan Herben, „jsou jednoho názoru o Masarykovi, že jeho skoro roční přítomnost v Rusku byla štěstím, neboť jen jeho autoritě, jeho neúmorné práci a rozhledu i předvídavosti se podařilo vyvést naši armádu z toho chaosu živou a zdravou."

Od počátku Masarykova působení v zahraničí bylo zřejmé, že nový stát nebude zahrnovat jen historické země Koruny české, ale i Horní Uhry, tedy Slovensko. Jak poloviční Slovák Masaryk, tak Slovák Štefánik považovali slovenský národ jen za větev českého národa. Stejného názoru byli představitelé vlivné Slovenské ligy v USA jako například advokát Štefan Osuský. Připojení Podkarpatské Rusi pak bylo dílem rusínských emigrantských spolků v Americe, které vlastně rozhodovaly v zastoupení svých krajanů. Masaryk si představoval, že by součástí nového státu mělo být ještě Lužické Srbsko a jakýsi koridor přes východní Rakousko k novému státu jižních Slovanů. Tento návrh však při poválečných mírových jednáních ve Versailles neprošel. O republikánské formě státu nakonec vlastně rozhodl sám Masaryk pod vlivem amerického prezidenta Wilsona. „Československý stát bude republikou," napsal v Prohlášení nezávislosti československého národa z 18. října 1918 nazývaném také podle místa svého původu Washingtonskou deklarací. „Ve stálé snaze po pokroku bude zaručovat úplnou svobodu svědomí, náboženství a vědy, literatury a umění, slovního projevu, tisku a právo shromažďovací a petiční…Vláda bude svou formou parlamentní a bude uznávat principy iniciativy a referenda…"

Je až s podivem, s jakou vitalitou a vehemencí se už osmašedesátiletý profesor pustil do velkého dobrodružství rozbití několikasetleté středoevropské monarchie a vytvoření nového státu. Sám si přitom leckdy počínal jako monarcha a s téměř takovou autoritou a slávou byl v Československu přijímán. Na Kramáře, třebaže jen díky amnestii posledního císaře Karla I. unikl trestu smrti, a měl proto pověst národního mučedníka, zbylo v nové republice jen křeslo předsedy vlády, a ani to ne na dlouho. Po jasném vítězství sociálních demokratů v obecních volbách v roce 1919 ho v čele nové vlády nahradil Vlastimil Tusar. Předčasný pád dávného přítele a později rivala a zejména pak radikalizace politických poměrů Masaryka poučily, že musí jako prezident daleko aktivněji zasahovat do politického dění. Masaryk, což snad bylo způsobeno jeho stářím se stupňujícím sklonem k autoritářství a také nevyzrálostí politického systému se značným počtem soupeřících stran, se jen nerad smiřoval s výsledky demokratických voleb, zvláště když z nich nemohly povstat opravdu dělné vládní kabinety.

Jeho dominantní postavení na politické scéně bylo usnadněno i tím, že byl všemi zcela jednoznačně uznávanou a přijímanou a navíc velmi charismatickou osobností vyzařující přirozenou autoritu. Už jen svým chováním a jednáním vyvolával ve svém okolí úctu a obdiv. Málo známý je případ, kdy se málem stal obětí atentátu šíleného ruského emigranta. V roce 1932 zastřelil v Paříži bývalý carský důstojník Pavel Gorgulov francouzského prezidenta Paula Doumera. Při výslechu na policii se pak přiznal, že dva roky před tím se v moravských Hrušovanech ocitl s pistolí v kapse těsně vedle T. G. Masaryka. Mírné pousmání československého prezidenta však atentátníka zcela ochromilo. I to svědčí o síle Masarykovy osobnosti.

Krátce po jeho čtvrtém zvolení prezidentem v roce 1934 postihl Masaryka záchvat mozkové mrtvice. Už před svým posledním zvolením uvažoval o abdikaci, ale obával se, že by agrárníci nepodpořili jeho kandidáta Beneše. Definitivně se pod tlakem nepříznivého zdravotního stavu rozhodl opustit svůj úřad v prosinci 1935. Jeho abdikační projev však musel za něj přečíst kancléř Šámal. Masaryk ho dokázal pouze potvrdit slovem „ano". Čtyři dny nato byl Beneš opravdu zvolen jeho nástupcem.

Po odstoupení z prezidentské funkce se Masarykův zdravotní stav zlepšil. Dokonce podnikal procházky nebo vyjížďky v kočáře do lánské obory, zamýšlel napsat paměti a znovu ho začal zajímat spor o pravost Rukopisů královédvorského a zelenohorského. Ještě v srpnu 1937 ve svých sedmaosmdesáti letech si objednal učebnici řecké gramatiky. V září se mu nečekaně přitížilo a 14. tohoto měsíce vydechl naposled.

Na poslední cestě ho provázela slova Edvarda Beneše: „Masaryk byl posledním naším národním, duchovním a mravním obroditelem," a také jímavý verš básníka Jaroslava Seiferta: „Nad jeho hrobem stojí národ živý."

Václav Havel:

Václav Havel se narodil 5. října 1936 jako nejstarší syn Václava Marii Havla, stavebního podnikatele a majitele paláce Lucerna, a Boženy Havlové, rozené Vavrečkové. Zřejmě právě po ní zdědil literární nadání. Vždyť její otec, Hugo Vavrečka, působil po studiích krátce v brněnské redakci Lidových novin a pod pseudonymem Hugo Vavris napsal humoristickou knížku Lelíček ve službách Sherlocka Holmese, kterou později zfilmoval režisér Karel Lamač s Vlastou Burianem v titulní roli.

V roce 1947 ukončil Václav Havel obecnou školu a rodiče ho poslali na soukromou internátní školu Kolej krále Jiřího do Poděbrad. Zde byl jeho starším spolužákem později slavný filmový režisér Miloš Forman. O rok později však byl majetek rodiny Havlovy znárodněn a Václav byl na jaře 1950 jako syn vykořisťovatele vyloučen z poděbradské Koleje krále Jiřího. Měšťanku pak dokončil na škole v Resslově ulici v Praze. Po maturitě na večerním gymnáziu, které navštěvoval při zaměstnání chemického laboranta, začal studovat ekonomiku dopravy na Českém vysokém učení technickém. „Byl to omyl," přiznal později, „studium mě nebavilo, měli jsem předměty jako štěrkopísek nebo stavba silnic, a já se po dvou letech rozhodl přestoupit na Akademii múzických umění."

Na tamní filmové fakultě však pro svůj třídní původ neměl naději na přijetí, a tak musel nastoupit dvouletou vojenskou prezenční službu. Ještě před odchodem na vojnu se seznámil s o tři roky starší Olgou Šplíchalovou, prodavačkou z bazaru, která toužila stát se herečkou. Po návratu z vojenské služby se Václav Havel pokusil znovu o přijetí na AMU, tentokrát na divadelní fakultu. Opět neuspěl. A protože se do chemické laboratoře vracet nechtěl, rodinný přítel a tehdy ředitel divadla ABC Jan Werich ho zaměstnal jako kulisáka.

Býval často ve společnosti novinářů.

V pozadí je autor této knihy Jan Bauer

Odtud Havel přešel do tehdy nově založeného Divadla Na zábradlí a přivedl sem i svou přítelkyni Olgu Šplíchalovou, která tu dělala biletářku a také malovala kulisy. „Byla to doba pro mne velmi důležitá," přiznal s odstupem času Václav Havel. „Nejen tím, že těch osm let v Divadle Na zábradlí bylo vlastně jedinou dobou, kdy jsem se mohl plně věnovat divadlu, navíc takovému, jaké mne jedině bavilo, ale i tím, že tato doba mne zformovala jako divadelního autora…"

Prvním představením, na němž se Havel autorsky podílel spolu se spisovatelem Milošem Macourkem, bylo písničkové pásmo Nejlepší rocky paní Hermanové. Jeho první samostatnou hrou se stala Zahradní slavnost, která měla premiéru 3. prosince 1963. Havel se v ní zjevně stal českým průkopníkem absurdního divadla. Divácký úspěch jeho hry však především spočíval v politických dvojsmyslech a podobenstvích.

Zahradní slavnost Václava Havla rázem proslavila. Z neznámého kulisáka se stal takřka přes noc mladým mimořádně talentovaným dramatikem. 9. července 1964 se pak na žižkovské radnici tajně oženil s Olgou Šplíchalovou. O své svatbě předem neřekl ani vlastním rodičům.

V té době nastávala v Československu politická obleva. Došlo k prvním rehabilitacím obětí politických procesů z padesátých let, z funkcí museli odejít dva výrazní stalinisté Karol Bacílek a Bruno Köhler, jako první nesmělý krok k nutné hospodářské reformě byla založena komise v čele s profesorem Otou Šikem a Viliama Širokého v čele vlády nahradil Jozef Lenárt.

Změny se projevily i v osudech Václava Havla. Kádrové škraloupy synka z bývalé buržoazní rodiny byly zapomenuty. Jako autor úspěšné hry, na niž se stály v předprodeji fronty, už nebyl pouhým kulisákem, ale stal se dramaturgem Divadla Na zábradlí a také byl přijat k dálkovému studiu dramaturgie na divadelní fakultě. Dokončil ji v roce 1967 jako jednatřicetiletý, už poměrně populární spisovatel, který měl na svém kontě kromě Zahradní slavnosti i další uvedenou hru Vyrozumění.

Ještě před tím, v lednu 1965, se stal členem redakční rady literárního měsíčníku Tvář. „Vstupem do redakční rady Tváře začalo pro mne období bojů o tento časopis," vzpomínal Havel s odstupem let. „Bylo to období tisíců nekonečných debat, schůzí, hádek, byla to má privátní škola politiky… Neřekl bych, že Tvář byla nějaký ostrůvek nemarxismu v oceánu marxismu (reformního), spíš bych řekl, že to byl nebo z našeho hlediska byl ostrůvek svobody v oceánu něčeho, co se považovalo sice za nesmírně svobodné, co však vnitřně přece jen úplně svobodné nebylo…"

Na konci roku 1965 však bylo vydávání Tváře vycházející v nákladu pouhých 3500 výtisků zastaveno. Havel se tomu tehdy snažil zabránit organizováním protestní petice, kterou podepsalo 280 českých spisovatelů.

Dva roky nato na sebe znovu upozornil. Stalo se to na IV. sjezdu Svazu československých spisovatelů, kde Ludvík Vaculík odvážně prohlásil, že „za dvacet let nebyla u nás vyřešena žádná lidská otázka od primárních potřeb, jako jsou byty, školy, prosperita hospodářství, až po potřeby jemnější, které nedemokratické systémy světa vyřešit nemohou – jako je pocit plné platnosti ve společnosti, podřízení politických rozhodování kritériím etiky, víra ve smysluplnost i malé práce, potřeba důvěry mezi lidmi, vzestup vzdělanosti celých mas…" V porovnání s Vaculíkem hovořil Václav Havel na sjezdu podstatně mírněji. Sám však přiznal, že „byl upřímně okouzlen statečnou otevřeností některých vystoupení". Zároveň si však skepticky povzdechl: „…kolik z těch krásných a odvážných vyznání, která zazněla ze sjezdových tribun, bylo dříve či později zase odvoláno."

Po sjezdu však následoval trest. Autoři nejodvážnějších diskusních příspěvků Ludvík Vaculík, A. J. Liehm a Ivan Klíma byli vyloučeni z komunistické strany a Pavel Kohout dostal stranický trest důtku s výstrahou. Navíc byl Svazu spisovatelů odebrán jeho týdeník Literární noviny. Málokdo však v té době tušil, že je jen poslední mrazivý záchvěv novotnovského režimu. První muž ve státě a v KSČ Antonín Novotný měl už své dny sečteny a 5. ledna 1968 ho v čele strany nahradil dosavadní šéf slovenských komunistů Alexander Dubček.

Pro Václava Havla byl rok 1968 pozoruhodný i po tvůrčí stránce. Napsal rozhlasovou hru Anděl strážný a 11. dubna měla v Divadle Na zábradlí premiéru jeho další hra Ztížená možnost soustředění. Týden předtím vyšla v Literárních listech, které nahradily bývalé Literární noviny, Havlova úvaha Na téma opozice, v níž se na svou dobu poněkud kacířsky vyslovil pro systém alespoň dvou stran. Už koncem března 1968 stál Havel spolu s Pavlem Koptou a Alexandrem Klimentem u zrodu Klubu nezávislých spisovatelů při Svazu spisovatelů a o pár dní později patřil vedle filozofa Ivana Svitáka k zakladatelům Klubu angažovaných nestraníků. Začátkem května 1968 odletěl Havel s manželkou do New Yorku na premiéru své hry Vyrozumění. V rozhovoru pro list New York Times prohlásil, že „nyní je v Československu nutné, aby liberálové podnikli rychlou akci, dokud existuje příležitost demokratizovat zemi".

Jenže v té době už armády pěti zemí Varšavské smlouvy v čele se Sovětským svazem připravovaly svoje tanky k útoku. 21. srpen zastihl Havlovy a jejich přátele herce Jana Třísku a Karlu Chadimovou na návštěvě v Liberci. Havel okamžitě pospíchal do místního rozhlasového studia, odkud se obrátil do éteru s žádostí o pomoc na významné světové spisovatele Samuela Becketta, Güntera Grasse, Arthura Millera, Jeana-Paula Sartra a další.

Právě invaze pěti armád Varšavské smlouvy zvýšila mezinárodní zájem o českou a slovenskou literaturu. Sám Havel obdržel v roce 1968 rakouskou státní cenu za evropskou literaturu a americkou cenu Obie za úspěch své hry Vyrozumění v newyorském divadle Off-Broadway. V říjnu pak znovu vyšel literární měsíčník Tvář s Václavem Havlem jako předsedou redakční rady. Hned ve druhém čísle byla vytištěna jeho polemika s článkem spisovatele Milana Kundery Český úděl publikovaným v týdeníku Listy. Příliš osobní tón této polemiky přerostl ve vzájemnou nevraživost obou nyní už proslulých literátů.

V červnu 1969 byl však měsíčník Tvář definitivně zastaven. Havel tehdy psal další hru, která se měla jmenovat Svatba, a scénář pro nový film svého bratrance režiséra Jana Němce o mezinárodní mafii obchodující s lidským srdcem Heart Beat. Rukopis hry však nakonec zahodil a film nebyl nikdy natočen. Ještě 19. června 1969 se Václav Havel spolu s šachovým velmistrem Luďkem Pachmanem a právníkem a politologem Michalem Lakatošem zúčastnil mítinku v Nové huti Klementa Gottwalda v Ostravě. Celá akce byla úřady označena za provokaci a na dlouhou dobu devatenácti let to bylo poslední Havlovo veřejné vystoupení.

Na přelomu let 1969 až 1970 se už ocitl na černé listině. Byl jedním ze 475 autorů vyloučených ze Svazu spisovatelů. Jeho kniha Protokoly, jediná, která mu v Československu stačila vyjít, nepočítáme-li jednotlivá vydání textů jeho prvních tří her, byla vyřazena z veřejných knihoven. Zášť vůči němu šla dokonce tak daleko, že mu nový ředitel Divadla Na zábradlí zakázal přístup do divadla.

Václav Havel se tehdy stáhl na svou chalupu v Hrádečku u Trutnova. V roce 1972 napsal svou patrně nejzábavnější hru na motivy anglického autora z 18. století Johna Gaye Žebrácká opera, kterou pak ilegálně nastudoval režisér Andrej Krobot se skupinou amatérských nadšenců a uvedl v sále restaurace U Čelikovských v Horních Počernicích. O dva roky později Havel krátce pracoval jako dělník v trutnovském pivovaru. Podle své přítelkyně a spisovatelky Edy Kriseové nešel do pivovaru „kvůli penězům, mohl žít z honorářů za své hry, které sklízely úspěch ve světě, ale potřeboval chodit mezi lidi a mít nějaké oficiální zaměstnání".

V září 1976 byl Václav Havel pozván do Vídně na premiéru svých jednoaktovek Audience a Vernisáž. Ministerstvo vnitra mu však odmítlo vydat pas. Podobný osud postihl zhruba o měsíc později dalšího zakázaného spisovatele Pavla Kohouta, který nedostal povolení na cestu do Spojených států na newyorskou premiéru své hry Ubohý vrah. Oba tyto případy, stejně tak jako soudní proces s mladými hudebníky ze skupiny The Plastic People of the Universe, urychlily Havlovo rozhodnutí vzepřít se komunistické moci a shromáždit další režimem pronásledované osoby. Sám zpracoval text prohlášení, které potom upravil Pavel Kohout, jenž také navrhl jeho název – Charta 77. Během vánočních svátků shromažďovali iniciátoři podpisy a v krátké době se k Chartě přihlásilo 242 lidí. Jejími prvními mluvčími se stali bývalý ministr zahraničních věcí Jiří Hájek, významný nemarxistický filozof profesor Jan Patočka a právě Havel. Tak se vlastně Václav Havel dostal do čela československé opozice a toto postavení si udržel až do listopadu 1989.

Začátkem ledna 1977 byl při rozvážení textu Charty zatčen a předveden k výslechu. Koncem měsíce ho policie obvinila z trestného činu podvracení republiky a až do května seděl ve vyšetřovací vazbě. V říjnu byl pak spolu s režisérem a dramaturgem Otou Ornestem, bývalým novinářem Jiřím Ledererem a spisovatelem a dramaturgem Františkem Pavlíčkem odsouzen ke 14 měsícům odnětí svobody podmíněně pro údajný pokus trestného činu poškozování zájmů republiky.

V dubnu 1978 spoluzaložil Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných. Následující rok v květnu byl zatčen, když opouštěl byt své milenky a druhé manželky Pavla Kohouta Anny Kohoutové. Ještě téhož roku v říjnu byl spolu s dalšími představiteli Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných odsouzen ke čtyřem a půl roku odnětí svobody za podvracení republiky. Ještě vyšší trest než on – pět let – dostal inženýr Petr Uhl.

Počátkem roku 1983 Václav Havel ve vězení v Plzni na Borech těžce onemocněl. „Koncem ledna… jsem najednou v neděli odpoledne dostal vysokou horečku, začalo mě bolet celé tělo, klepal jsem se, nebyl jsem schopen mluvit ani chodit," vzpomínal později v Dálkovém výslechu napsaném s novinářem Karlem Hvížďalou. „V noci jsem se třásl tak, že řinčela celá palanda a spoluvězni nemohli spát. Srdce mi divoce bušilo a já si skutečně nebyl jist, jestli neumírám…"

Havel byl nakonec s těžkým zápalem plic převezen do vězeňské nemocnice v Praze na Pankráci. Odtud napsal dopis své manželce Olze, která zburcovala Pavla Kohouta, v té době už žijícího v emigraci ve Vídni. Teprve pod tlakem diplomatických nót ze zahraničí Husákovo vedení ustoupilo a Obvodní soud pro Prahu 4 přerušil Havlův trest. Zbytek rekonvalescence pak strávil v nemocnici Pod Petřínem. Sám iniciátor záchranné akce Kohout si později pochvaloval: „Ale že ta parta (čímž mínil tehdejší vedoucí představitele státu a KSČ v čele s Gustávem Husákem) poprvé ustoupila přímému nátlaku, je novum , jako by se jim hodilo, že mohli Vaška pustit vlastně bez ztráty tváře."

V září 1988 Havel po letech znovu vystoupil na veřejnosti. Na folkovém festivalu v Lipnici nad Sázavou si ho všiml konferující hudební kritik Jan Rejžek a pozval ho na pódium. Havlovo krátké vystoupení mělo tehdy takřka likvidační důsledky nejen pro konferenciéra, ale i pro všechny účinkující. Na Den lidských práv, 10. prosince 1988, se na Škroupově náměstí v Praze konala první povolená demonstrace opozičních sil. Tentokrát mohl Havel veřejně vystoupit, aniž kvůli tomu někomu hrozil nějaký postih.

Další události se rozeběhly v rychlém sledu. Václav Havel byl 16. ledna 1989, ve výroční den Palachova sebeupálení, zatčen na Václavském náměstí, když sledoval své přátele, kteří se pokusili položit květiny k soše sv. Václava. Celý následující týden zachvátily střed Prahy nepokoje, jaké československé hlavní město už dlouho nezažilo. Václavské náměstí bylo takřka neprodyšně uzavřeno a příslušníci Veřejné bezpečnosti a členové Lidových milicí, komunistických ozbrojených jednotek, rozháněli demonstranty obušky a sprškami z vodních děl.

Deset dní poté se na stole předsedy federální vlády Ladislava Adamce objevil dopis žádající propuštění Václava Havla a podepsaný desítkami předních umělců. Jejich žádost zůstala nevyslyšena, naopak 21. února odsoudila samosoudkyně Obvodního soudu pro Prahu 3 JUDr. Helena Hlavatá Havla k devíti měsícům nepodmíněně. Uznala ho vinným z trestného činu podněcování, jehož se měl dopustit tím, že prostřednictvím zahraničních stanic zval na vzpomínkový akt k výročí upálení Jana Palacha, a trestného činu ztěžování výkonu pravomoci veřejného činitele.

Proti Havlovu odsouzení protestoval Evropský parlament, švédský ministr zahraničí Sten Andersson i skupina sovětských intelektuálů v čele s básníkem Bulatem Okudžavou. Několik amerických kongresmanů navrhlo Havla na Nobelovu cenu míru.

21. března v odvolacím řízení změnil městský soud Havlovi trestní sazbu z devíti na osm měsíců a v mírnější nápravné skupině. Ale už o dva měsíce později byl podmínečně propuštěn. Poté s pomocí přátel scenáristy Jiřího Křižana a vystudovaného geografa Saši Vondry zkoncipoval text petice Několik vět žádající skutečně systémové změny a dialog nezávislých iniciativ se státní mocí. Do konce července podepsalo tuto petici 12 tisíc lidí. Téhož měsíce označil vždy dobře informovaný britský list The Observer Václava Havla za „možného prezidenta reformovaného Československa". Sám Havel to však v září v rozhovoru pro francouzský deník Liberation odmítl s tím, že „máme dost lidí, kteří jsou povolanější než já".

Zprávy o násilném potlačení studentské demonstrace 17. listopadu 1989 ho zastihly v jeho chalupě na Hrádečku. Hned druhý den se vrátil do Prahy a ve svém bytě na nábřeží Bedřicha Engelse (nyní Rašínovo nábřeží) se setkal s řadou představitelů nezávislých iniciativ. V neděli večer 19. listopadu bylo pak z jeho iniciativy založeno v sále pražského divadla Činoherní klub Občanské fórum, které se stalo vůdčí silou sametové revoluce.

V úterý 21. listopadu, kdy už stávkovaly všechny vysoké školy, se na Václavském náměstí shromáždilo na 150 tisíc lidí a z balkonu vydavatelství Melantrich k nim mezi jinými promluvil i Václav Havel. V neděli 26. listopadu se v Modrém salonku Obecního domu sešla delegace vlády a Národní fronty vedená premiérem Ladislavem Adamcem s delegací Občanského fóra vedenou právě Havlem. Začalo předávání politické moci.

9. prosince 1989 jmenoval dosavadní prezident Husák novou federální vládu v čele s Mariánem Čalfou a se zástupci Občanského fóra. Zároveň oznámil svoje rozhodnutí abdikovat. Ještě před koncem roku, 29. prosince 1989, byl pak Václav Havel jako kandidát Občanského fóra ještě nedoplněným Federálním shromážděním s převahou komunistů jednomyslně zvolen prezidentem republiky.

Už 19. února 1990 odjel na vskutku reprezentativní cestu do Spojených států, při níž vystoupil i v Kongresu a nadchl všechny Američany jako vítěz nad totalitním režimem. Po prvních svobodných volbách byl 5. července 1990 znovu zvolen prezidentem. Získal 234 hlasů, proti bylo jen 50 poslanců. O dva roky později, když na Slovensku ve volbách zvítězilo nacionalistické Hnutí za demokratické Slovensko, ho však Federální shromáždění nezvolilo. Chyběly mu hlasy většiny slovenských poslanců. Ve druhém kole 16. července 1992 už nekandidoval, a když o den později schválili poslanci Slovenské národní rady Deklaraci o svrchovanosti Slovenské republiky, odstoupil. Když 1. ledna 1993 vznikly na troskách federace dva samostatné státy, Česká a Slovenská republika, Havel v rozhovoru pro Mladou frontu Dnes řekl, že „…náš menší domov je pravděpodobně homogennější: duchovně, kulturně, politicky, politickou tradicí… To by mohla být výhoda při gigantické společenské přestavbě, kterou prožíváme…"

26. ledna 1993 byl pak Poslaneckou sněmovnou zvolen prvním českým prezidentem a daleko za sebou nechal své protikandidáty docentku Marii Stiborovou z Levého bloku a republikána Miroslava Sládka. Takřka na den přesně o tři roky později ovdověl, jeho manželka Olga zemřela na rakovinu. V té době však už měl Havel tajný milostný poměr s populární herečkou Dagmar Veškrnovou, s níž se ani ne rok po smrti Olgy oženil.

Jeho druhé prezidentské období bylo často přerušováno vážnou nemocí a také se často pouštěl do sporů s šéfy dvou nejsilnějších politických stran Václavem Klausem a Milošem Zemanem. Zároveň však mimořádně přispěl ke vstupu České republiky do Severoatlantické aliance v roce 1999 a do Evropské unie, k němuž však došlo až po skončení jeho druhého prezidentského období v roce 2004. V souvislosti s jeho domácí ztrátou popularity si rodilá Češka a bývalá americká ministryně zahraničí Madeleine Albrightová v říjnu 2002 posteskla: „Nejvíce mě zklamalo, že si Češi neuvědomují, jaký dar mají v Havlovi. Není tolik prezidentů, kteří jsou takovou osobností, kteří tomu rozumějí filozoficky a kteří mají velké nápady. A to mě hrozně zlobilo, protože to muselo působit i na něj."

2. února 2003 skončil Havlův druhý prezidentský mandát a 28. února byl ve třetím kole prezidentských voleb zvolen jeho nástupcem Václav Klaus. Nyní už bývalý prezident se po odchodu z vysoké politiky věnoval problematice lidských práv ve světě a jako spoluzakladatel Nadace Václava a Dagmar Havlových Vize 97 podporoval řadu humanitárních, zdravotních a vzdělávacích projektů. Za studijního pobytu ve Spojených státech v roce 2006 dokončil svoji novou hru Odcházení, která měla premiéru 22. května 2008 v pražském divadle Archa. V létě roku 2010 si Václav Havel podle svých slov „splnil životní sen", když se ujal úlohy režiséra filmové adaptace této hry. Tento film přišel do kin koncem března následujícího roku a byl přijat velmi rozdílně, od naprosté chvály až po rozpaky.

Zemřel 18. prosince 2011 ve své chalupě u Trutnova. Jeho nástupce Václav Klaus o něm při smutečním rozloučení uvedl: „Jeho osobnost, jméno a dílo podstatně napomohly tomu, aby se Česká republika rychle začlenila do společenství svobodných a demokratických zemí."

Místo v českých dějinách

T. G. Masaryk:

„Všechno dějinné, ať jsou to činy sebevětší, zůstává časné; samy dějiny se mění dějinami, skutkové zapadají nebo rostou podle svých následků nebo v paměti lidské; jediné neměnné, jediné nad čas a nepřehodnotitelné je, jakým byl člověk člověkem, jakou byl duší. Dějinný Masaryk poroste, pokud národ československý bude mít štěstí a úkol žít a tvořit své vlastní dějiny; ale vedle Masaryka dějinného stojí a musí nám stát Masaryk věčný, duch duše, člověk, osobnost – jmenujte to jakkoliv; je to právě to nesmírně lidské, co smrtí zaniká, a přece jediné nad čas…" To napsal Karel Čapek o T. G. Masarykovi v den jeho smrti 14. září 1937.

Tomáš Garrigue Masaryk byl a je nepochybně největší osobností naši dějin ve 20. století. Ne náhodou býval a je nazýván „prezidentem osvoboditelem". Vždyť doslova vydupal z trosek Rakousko-Uherska Československou republiku založenou na demokratických principech. Čeští legionáři na Rusi a později celý národ o něm důvěrně hovořili jako o „tatíčkovi Masarykovi". Ale stejně tak s obdivem se o něm hovořilo v cizině. Britský list Times o něm napsal v listopadu 1918: „První prezident Československé republiky je nadmíru prostý a srdečný muž. Po celý život byl apoštolem, nikoli však snílkem. Jeho význačným rysem je jasnovidectví ve smyslu pronikavého rozpoznávání a předvídání budoucích věcí. Tato vlastnost je doplňována stejně mohutným smyslem pro to, co se dá v přítomné době uskutečnit."

Masaryk však zdaleka nebyl jen politik a státník, ale nekompromisní společenský kritik a moralista, který nikdy neváhal jít proti proudu, pokud to považoval za správné. Vzpomeňme jeho nebojácné vystoupení proti údajné pravosti Rukopisů královédvorského a zelenohorského, kdy mu byla vědecká pravda milejší než laciná popularita. Stejně tak neváhal jít takřka proti všem, když nebojácně odsuzoval antisemitskou pověru o rituální vraždě v době soudního procesu s polenským Židem Leopoldem Hilsnerem. Filozof Milan Machovec uvádí: „Hilsnerova aféra představuje Masarykovou zásluhou jeden z mravně nejpozoruhodnějších bojů, jaký kdy byl u nás veden; i kdyby Masaryk dříve ani později nic jiného nevykonal, jen pro tuto vlastně epizodu jeho života mu musí patřit úcta každého čestného člověka."

Není náhodou, že tento velký muž býval v obdobích totality, nacistické nebo komunistické, vymazáván z dějin a při každém závanu svobody jsme se k němu zase znovu s obdivem a úctou vraceli. Ať už na jaře 1968 nebo na podzim 1989. Nejen jako k zakladateli Československa, ale především jako k učiteli praktické demokracie a kritického myšlení.

Zámek v Lánech před příchodem bulharského krále Borise

Václav Havel:

„Je nutné stále se dívat, co se děje, vrhat se znovu do vřavy okolního světa a snažit se, aby náš hlas byl slyšet, jen tak se můžeme stát opravdovými lidskými bytostmi," řekl v roce 1989 Václav Havel britskému publicistovi Johnu Keanovi. Sám Kean k tomu dodává: „Byla to působivá slova, zvláště když si uvědomíme, že Havel téměř dvacet let žil pod stálým policejním dozorem, neustále v nebezpečí zatčení a uvěznění.

Jeho život byl opravdu těžký a často velice deprimující, jak o tom svědčí jeho dopisy z vězení. Nikdo z nás si ovšem tehdy neuvědomoval, že za několik měsíců po našem setkání se potvrdí správnost jeho pevného, civilizovaného a trpělivého postoje…Brzy nato davy lidí zaplní pro křehlé Václavské náměstí a dají najevo svou sílu…" Václav Havel mohl vstoupit do dějin jako vedle Haška, Čapka, Vančury, Hrabala či Kundery jeden z nejvýznamnějších českých spisovatelů 20. století. Když ho však politická moc chtěla umlčet, vzepřel se na odpor a inicioval manifest Charta 77. Vlastně z donucení se tak stal politikem, aniž by o to sám příliš stál. Jeho statečný boj s vládnoucí komunistickou nomenklaturou představoval pro svobodný svět obdivuhodnou legendu „života v pravdě", jak to sám nazval v eseji Moc bezmocných z roku 1978. V listopadu 1989 bylo jeho jméno neoddělitelně spojováno s pádem „železné opony", a proto nikoliv náhodou byl opakovaně navrhován na Nobelovu cenu míru. Podobně jako T. G. Masaryk představoval jeho politický zápas především morální výzvu, obdivuhodný příklad hodný následování. A stejně jako Masaryk přinesl našemu národu svobodu, byť si dodnes s touto svobodou leckdy nevíme rady. Václav Havel se tak vlastně stal Masarykovým pokračovatelem, i když ve změněných podmínkách. Stal se stejně jako on příkladem statečného boje za svobodu, demokracii a lidská práva a také tím státníkem, který vrátil naši zemi do rodiny moderních svobodných a demokratických států.

V. Havel obklopen svými sympatizanty

Spisovatelé a filozofové

T. G. Masaryk:

T. G. Masaryk byl především filozof a sociolog, a to nikoliv systematik, ale spíše polemik a kritik. Už jeho první publikovaná práce, kterou se v roce 1881 habilitoval jako soukromý docent na vídeňské univerzitě, byla zaměřena na poněkud nezvyklé téma. Jmenovala se Sebevražda jako masový jev moderní civilizace. „Nebylo tehdy a není dosud běžné, že odborná kniha je současně knihou hrůzy, knihou vzrušení a zneklidnění nad realitou života," píše český filozof a znalec Masarykova díla Milan Machovec. Masaryk si svou odbornou prvotinou vysloužil odsuzující označení „filozof sebevraždy". Jeho druhá větší práce Základy konkrétní logiky z roku 1885 dále naznačila, kudy se bude ubírat jeho filozofické uvažování. „Masarykova filozofie," uvádí Machovec, „je v jistém smyslu užší, v jiném širší, než bylo v jeho době i než je dnes běžné. Je užší v tom smyslu, že se točí skoro výhradně kolem člověka, je to tedy výlučně antropologie, nejčastěji eticky zaměřená. Masaryka prakticky vůbec nezajímají otázky filozofie přírody ani obecné koncepce světa a myšlení…, ale vždy jen to, co se bezprostředně vztahuje k živému člověku… Naopak toto pojetí je v jiném zase smyslu širší, než bývá běžné, a to v tom, že jeho filozofie má vždy bez výjimky politicko-praktickou dimenzi, že neexistuje jinak než jako otázka, co hned teď právě dělat." Filozof Lubomír Nový k tomu dodává: „Masarykova filozofie, většinou málo systematická a málo teoretická, byla propagací i kritikou pozitivismu, který transformovala v kritický realismus… Masaryk zdůraznil antropologické, etické a praktické poslání filozofie."

V 90. letech 19. století se Masaryk více věnuje filozofii českých dějin a české národní existence, jak o tom svědčí série prací Česká otázka (1895), Jan Hus (1896), Karel Havlíček (1896), Palackého idea národa českého (1898), Naše nynější krize (1895) a řada drobnějších statí. K tomuto tématu přistupuje zájem o problémy náboženství a etiky v dílech Moderní člověk a náboženství (1896–1898), Ideály humanitní (1901), Inteligence a náboženství (1907), kriticky se zabývá marxismem v knize Otázka sociální (1898) a později také mezinárodně politickými otázkami Rusko a Evropa (1913), Světová revoluce (1925), Cesta demokracie (1934) atd. Vedle filozofických a politických studií měl zájem také o literaturu. „Ano, jsem realista, jak mi říkají," řekl Masaryk Karlu Čapkovi, „ale mám romantiku rád. Nevidím v tom rozporu. Osobně mně byla nejblíže poezie romantická: Mácha, Puškin, Musset, Byron." Vedle zájmu o uměleckou literaturu ji sám zamýšlel psát. Publikoval dokonce i povídky a pokoušel se napsat větší prozaickou práci. „Několikrát dávno a dávno jsem chtěl psát český román a vtěsnat do něho román svého života," přiznal Čapkovi. „Začínal jsem s tím už na gymnáziu a ještě několikrát, opravdověji teprve po svých zkušenostech v Praze. Měl to být kus autobiografie, Dichtung i Wahrheit, ale nedovedl bych to pořádně, nechal jsem toho a spálil, co bylo napsáno. Poznal jsem, že nemám dost umělecké síly, a profesorské říkání jsem dát nechtěl." Nebyl to tedy nedostatek talentu, co Masarykovi bránilo stát se nejen filozofem i spisovatelem, ale především nadměrná kritičnost k vlastním schopnostem.

T. G. Masaryk byl v knihovně často a rád

Václav Havel:

Na rozdíl od filozofa Masaryka byl Václav Havel především spisovatel, přesněji řečeno dramatik. Už jeho první divadelní hra Zahradní slavnost, která měla premiéru v prosinci 1963, vyvolala mimořádný ohlas. Divadelní kritička Eva Uhlířová o ní bezprostředně po premiéře napsala: „Havel účinně dramaticky pojmenoval typy společenských postojů, které jsou spolu s nezničitelnou ,zdravou filosofií středních vrstev', filosofií konformismu a bezzásadovosti ,člověka pro všechny časy' podnoží a živnou půdou společenských mystifikací. Konformismus, falešná adaptace k společenským potřebám, degraduje, ničí lidství lidí a deformuje – a to už v reálu – všechny společenské hodnoty, které vtahuje do myšího světa své malosti a přistřihuje je na svou míru..."

V. Havel s vedením Jazzové sekce

Václav Havel se stal průkopníkem českého absurdního divadla, divadla se zvláštní poetikou, leckdy založenou na slovních hříčkách, zašifrovaných poselstvích, poněkud zmechanizovaných a často protismyslných výrocích, dialozích a dějích. Už od uvedení první hry vzbuzoval mimořádný zájem nejen domácího, ale i světového publika.

Po Zahradní slavnosti následovaly hry Vyrozumění (1965) a Ztížená možnost soustředění (1968). Další dramata mohla vycházet pouze v samizdatu nebo v zahraničí. Byly to hry Spiklenci (1971), Žebrácká opera (1972), Audience (1975), Vernisáž (1975), Horský hotel (1976), Protest (1978), Largo desolato (1984), Pokušení (1985) a Asanace (1987). Po odchodu z politiky pak ještě napsal hru Odcházení (2007), která však začala vznikat už v roce 1989. Havlovy hry byly společností vnímány jako kritika politických poměrů, která však přesahuje do filozofické roviny. Divadelní režisér Jan Grossmann v předmluvě k Havlově knize Protokoly z roku 1966 obsahující jeho dvě první hry píše: „Havel není svým založením, řekněme, ,básník' a zároveň ,dramatik'. Je od samého začátku angažovaným spisovatelem v obecném slova smyslu…" Sám Havel se v rozhovoru s novinářem Karlem Hvížďalou přiznal: „Hry jsem psal vždycky dlouho a těžce, novou jsem měl obvykle až dva tři roky po předchozí, každá měla několik verzí, mnohokrát jsem to vždycky přepisoval, překomponovával, velmi jsem se nad tím trápil a co chvíli propadal beznaději, spontánní autorský typ rozhodně nejsem."

Havlův zájem o filozofii byl povíce praktický a v tom se podobal Masarykovi. Sám psal filozofické, či později spíše politologické statě a eseje, v nichž si potřeboval utřídit a ujasnit své myšlenky, hledat odpovědi a zároveň jakoby vést polemiku se svým čtenářem. Už v roce 1964 publikuje v časopise Host do domu esej O dialektické metafyzice. O čtrnáct let později píše v jiné situaci pro samizdat jinou esej věnovanou památce filozofa Jana Patočky Moc bezmocných, která se stala takřka programem českého disentu. Pozoruhodné myšlenky přinášely jeho ve vězení psané eseje Dopisy Olze. Politologickým úvahám se pak věnoval také později jako prezident republiky. Připomeňme alespoň útlou knížku úvah Letní přemítání, napsanou v létě 1991.

Vstup do politiky

T. G. Masaryk:

„Pomalé tempo, jímž se stával politikem zdánlivě náhodou, bylo uspíšeno několikráte zásahy, jejichž osobní úspěch ani nechtěl, ale ani nepřehlížel," napsal o Masarykovi německý publicista Emil Ludwig a pokračoval: „Zlobil se na nějakou lež nebo na nějakou zprávu, zasahoval váhavě a jen na nátlak svých přátel nebo žáků, psal pro někoho, kdo byl pronásledován, nebo proti někomu z mocných tohoto světa, a už byl oheň na střeše!

Uvítání dělnickou dcerkou na semilském náměstí

Stal-li se ve své zemi známým napřed jako zrádce nejsvětějších národních statků, byl o něco později nařčen z rouhání, protože jisté špiclovské služby jezuitských kněží nazval na své přednášce pravým jménem, a byl proto třemi sty kněžími obžalován z rušení náboženství. Když vyšel osvobozený ze soudní budovy, bylo shromážděno velké množství lidu na Karlově náměstí a demonstrovalo se pro něho i proti němu…"

Masaryk v Hovorech s Čapkem přiznal: „Vlastně mě ty boje a polemiky přivedly do aktivní politiky. Poznal jsem naše chyby, úroveň naší žurnalistiky a veřejného mínění, ale poznal jsem i slušné a pěkné lidi. I to mně bylo dobré, že jsem často nerad a z hlouposti na sebe vyštval tolik zlosti a nepřátel. Tehdy jsem si říkal: Patří ti to, co se do toho pleteš! Dnes vidím, že i tou nenávistí se člověk stává známým a autoritou. Ta nenávist přejde, ale jméno zůstane lidem v hlavě. I dnes to říkám těm, kteří se musejí hájit na všechny strany…"

V jiné souvislosti řekl Masaryk Čapkovi: „Politika má v sobě prvek poezie; má v sobě tolik poezie, kolik je v ní tvoření. Myslím si, že můžeme život svůj i svých bližních do značné míry vědomě utvářet a komponovat, že se může a má život tvořit; život sám je drama, jako drama například Shakespearovo je sám život. A co je politika, pravá politika jiného než vědomé formování lidí, než utváření a komponování skutečného života?"

Na slavnosti Československého červeného kříže výkopu tzv. vzorného domku

Václav Havel:

„To hlavní, nač člověk myslí a čím se zabývá, je pochopitelně politická situace," přiznal se na jaře 1968 tehdy mladý dramatik Václav Havel v rozhovoru s redaktorem A. J. Liehmem pro Literární listy. „Pro mne je to poněkud nezvyklé. Nikdy jsem se politikou přímo nezabýval, nepřemýšlel jsem o ní příliš, ale teď cítím, že nelze stát stranou…" Ve stejném rozhovoru Havel tvrdí: „Spisovatelé mohou dělat politiku v rovině odhalování pravdy, mohou podepisovat petice, ale nedovedu si představit, že bych třeba vstoupil do nějaké politické strany a začal v ní pracovat. Dostal bych se do schizofrenní situace."

Před kamerou se ne vždy cítil dobře

Havel se skutečně zpočátku angažuje především jako spisovatel. V Dálkovém výslechu odpovídá novináři Karlu Hvížďalovi na otázku, zda se v době Pražského jara angažoval nějak bezprostředně politicky, těmito slovy: „Moc ne, rozhodně jsem v žádném centru dění nebyl. V čele politického dění byli reformní komunisté a k těm já nepatřil, i když jsem mezi nimi měl mnoho přátel… Jediné mé vskutku politické vystoupení v té době byl velký článek Na téma opozice, který jsem napsal do Literárních listů a v němž jsem se zamýšlel o možnosti založit novou politickou stranu demokratického zaměření, která by byla důstojným partnerem straně komunistické… Ten článek tehdy vyvolal značnou pozornost, protože v něm byl, nemýlím-li se, poprvé (a možná i naposled) veřejně vysloven požadavek opoziční strany."

V. Havel s prezidentem Bushem st.

Na Václavském nám. v r. 1990

Václav Havel tak do skutečné politiky vlastně vstupuje až s Chartou 77. Přitom podnět k tomu přišel podobně jako v případě Masaryka zvnějšku, kdy cítil potřebu se někoho zastat bez ohledu na možné následky. Sám o tom v eseji Moc bezmocných píše: „Nejdůležitější politickou událostí v Československu od nástupu Husákova vedení v roce 1969 bylo nepochybně vystoupení Charty 77. Duchovní klima pro toto vystoupení však nepřipravila žádná bezprostřední politická událost: připravil je soudní proces s mladými hudebníky kolem skupiny The Plastic People. Proces, v němž proti sobě nestály dvě politické síly nebo koncepce, ale dvojí pojetí života: na jedné straně sterilní puritanismus post-totalitního establishmentu, na druhé straně neznámí mladí lidé, kteří nechtěli nic jiného než žít v pravdě: hrát hudbu, jakou mají rádi, zpívat o tom, čím skutečně žijí, žít svobodně, důstojně a v bratrství. Byli to lidé bez politické minulosti, žádní uvědomělí političtí opozičníci s nějakými politickými ambicemi, žádní bývalí politici, vyloučení z mocenských struktur."

Státníci

T. G. Masaryk:

„Jediný, s nímž bych ho mohl srovnat, je Abraham Lincoln," napsal o T. G. Masarykovi německý publicista Emil Ludwig a pokračoval: „Oba vystoupili k prezidentství z lidu, oba se brzy zabývali politikou, a to oba teprve později jako zaměstnáním hlavním, oba byli vyzdviženi lidem pro svůj mravní charakter, o němž nepochybovali ani odpůrci. Oba mají rádi lidi a jsou plni tolerantního humoru. Oba jsou hubení a kostnatí, hodně chodí a touží po vzduchu."

Masaryk vypravoval o svém prezidentství Karlu Čapkovi: „Musel jsem hodně přemýšlet, co je a jaký má být prezident demokratického státu. Když se dělala ústava, představovali si mnozí, že funkce prezidenta republiky bude více méně reprezentativní, de facto bez možnosti zasáhnout přímo do politických událostí. Bylo by to analogon přísně konstituční monarchie (anglické), ale u nás prvá ústava nebyla dost připravena ani v teorii ani prakticky; převzal se starý státní aparát (to bylo správné!) a nové se dělalo pod tlakem poměrů od gruntu změněných. Uplatňoval jsem svůj vliv pomocí Švehly a jiných; zasadil jsem se například o to, aby prezident měl ústavní právo nejen schvalovat návrhy vlády a parlamentu, ale účastnit se vládních porad a vystupovat podle potřeby iniciativně i v parlamentě. Šlo mně také o to, zabezpečit odbornost administrace a vlády; proto u nás míváme kombinovanou vládu parlamentní a odbornickou, a odtud také stálost hlavních úředníků státu (Švehla, Beneš a jiní)."

Ve svém prvním prezidentském poselství proneseném 22. prosince 1918 řekl Masaryk mj.: „Podstata demokracie je v administraci a samosprávě. Demokracie není panování, nýbrž prací k zabezpečení spravedlnosti. A spravedlnost je matematika humanity."

T. G. Masaryk při přednášce o G. Washingtonovi pro severoamerický rozhlas

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Životní příběhy dvou velkých čechů

T. G. Masaryk:

Václav Havel:

Místo v českých dějinách

T. G. Masaryk:

Václav Havel:

Spisovatelé a filozofové

T. G. Masaryk:

Václav Havel:

Vstup do politiky

T. G. Masaryk:

Václav Havel:

Státníci

T. G. Masaryk:

Vlastenci

Vztah ke Slovensku

Byli opravdu demokraté?

Čím si zasloužili světový věhlas

Osobní odvaha, schopnost riskovat

Vztah k ženám

Vztah k manželce a k milenkám

Vztah k náboženství

Kdy a v čem selhali

Zdraví a nemoci