Ukážka z elektronickej knihy

© Rudolf Mihola

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 80-7229-133-5

ISBN (epub) 978-80 7229-443-5

ISBN (mobi) 978-80 7229-444-2

Co ti dal osud,

to nakonec napiš

a rozmnožováním zachovej,

aby zlá pověst>

tě v budoucnu nehanobila.

(Catonova Disticha)

Alanovi

a

Janě Trnkové

Když jsme se potkávali s takovými komiky jako byl Felix Holzmann, Karel Effa, Antonín Jedlička, Josef Hlinomaz, Jaroslav Štercl – a jinými – nejdříve se nám mohla objevit jiskra v oku, potom přišlo pousmání, pak hlasitý smích a někdy i svíjení se v křečích. Přičemž, k následným kolapsům nedocházelo, naopak, z takových setkání jsme odcházeli v pohodě a s dobrou náladou a těšili se pokud možno na další.

V této publikaci jsem se pokusil na základě autentických hovorů s protagonisty a svědectví lidí kolem nich, zaznamenat mnohé, jak žili, i do jaké míry se zakládají na pravdě mýty spojené s jejich jmény. Též jako dík. Za to, že jejich kumšt může být lékem v dobách, kdy je i hůř…

Rudolf Mihola

V Ládví, 10. dubna 2006

Je to už velice dávno, kdy jsme se setkávali s Felixem Holzmannem. Bylo to na severu Čech počátkem šedesátých let minulého století. V čase, kdy populární scénu ovládala zvučná éra divadel poezie i estrád… To se v rámci lega artis spiknutí proti výkonu vojenské služby vytloukaly kulturáky v rámci jejich nosných programů Umění lidu s pásmem veršů Co je to beat. Za doprovodu tria trumpetisty Konopáska, se sprchou jeho studeného džezu, což bylo považováno za tichý odpor nebo přímo exotiku. On pak, v rámci svého postavení krajského formátu spolehlivě nastoloval žádoucí standard zábavy. Jako hvězda, na kterou se chodilo, byl dáván na konec pořadů jako šlus, tedy to nejlepší na rozloučenou, aby diváci přišli i příště.

Časem jsme se začali zdravit slovy: Ať žije umění! Ale ještě dříve, v dlouhých chvílích čekání na vystoupení v zákulisí, za nekonečných produkcí jiných žonglérů, dokázal zafilozofovat: Kluci, já nevím, jestli vy se neberete nějak moc vážně?! Poprvé za nás zaplatil útratu v českolipském hotelu Merkur. Jednou takhle v neděli v podvečer po kšeftu, platil vrchnímu s knírkem, který si neodpustil utrousit: …když na to máte, vždyť já nepamatuji, že byste si kdy dal u nás panáka!?

Jeho hvězda začala stoupat v sedmdesátých letech. Díky jistému věhlasu z televizních vystoupení dále objížděl estrády, ale již celoplošně. Současně byl jeden z mála, komu se podařilo uspět i za humny našich hranic.

V následujících desetiletích dosáhl v branži maxima – jeho vystoupení se stala nedílnou součástí nejostřeji sledovaných televizních show roku, galapořadů vysílaných na Silvestra. A žádný ze Silvestrů v televizi se dodnes neobejde bez střihového pořadu sestaveného z jeho stále žádaných, vděčných opusů.

Konečně, poct nejvyšších se dostalo i řadě hitů z jeho dílny. Pamatujete: …budeme stavět huhuláhů?!

Po letech jsme se sešli, v době, o které říkal: …pane, je hůř, ty tři pětadvacítky už mám za sebou.

„…nu budiž, bude se vzpomínat. Ale musíme to vzít hákem, už zítra se zase naloďujeme. A já jsem už starý pán a povinností pětasedmdesátníka je hlavně přežít. K čemuž už nemohu přispět jinak, než že se vyspím, to jediné se dá ještě jakžtakž uhlídat. To bych totiž nerad, kdybych na té cestě měl ženě zkolabovat, anebo už oči vůbec neotevřít. Když ona je tak hodná a ještě mne bere na vystoupení s sebou. Nemusela by, konečně, jedeme také jenom za jeden honorář. Ona je tam za baviče. Konferuje, hraje, zpívá. A umí to, ty lidi z paluby utáhne dvakrát denně po hodině, celý měsíc a pokaždé podle hesla: kuře stokrát jinak. Na takovou rumařinu já už nemám. Ten štěk, prosím, po zásluze peníze za to žádné, jenom, že se vezu… Já tomu říkám, že přichází doba matriarchátu, k nám domů už tedy přikvačila. Zbývá nezbláznit se…

Pamatuji, že všechno bývalo jinak, ale je fakt, že takhle je to pohodlnější. Na věci nic nemění skutečnost, že tak vidím, při všech těch štrapácích, kus světa. Vloni jsme byli na Dálném východě a v Norsku a taky v Indii. Teď máme namířeno na jih zeměkoule a do Austrálie. Pak ještě Korea, Samoa a Tahiti. A letos máme ještě stihnout okruh kolem Anglie na Island a taky Karibik. Publikum je výhradně německé, jenom vlajky bývají jiné, panamské, monacké, české ne. Čechy jsme tu potkali všehovšudy dvakrát a to už takhle jezdíme pár pátků. Dobré na tom je, že když už člověk musí mermomocí vidět třeba Japonsko, Thajsko, Hongkong, Brazílii – k čemuž má třeba dojít příští rok – tahle loď vás tam doveze. Takové po Labi vlny nebrázdí. A dobré je to i proto, že člověk má možnost vracet se odněkud domů… to je potom radosti…

■ ■ ■

Doma… tak doma já jsem tady v Litoměřicích. Ale doma jsem i v německé Saské Kamenici alias Chemnitz. Jo, takhle pod obojí, což mne provází ostatně celý život. Ale jaký já jsem Němec? Narodil jsem se v Teplicích, ale v Litoměřicích žiji, co pamatuji. Pravda, jeden můj dědeček byl echt Němec a otec měl německé občanství. Ale doma se mluvilo česky, takže němčinu jsem musel dohánět až časem, to když ji do mne vecpala moje žena. Což se stalo až před nějakými pětadvaceti lety. Když jsem si ji tehdy namlouval, potřeboval jsem k tomu správné nástroje. Aniž bych tušil, že si tím dobudu i svého druhého výrobního prostředku, s nímž se pak budu v potu tváře ucházet o přízeň jiného než jen českého publika. Ono taky, kdyby to člověk měl vzít úplně z gruntu, to moje doma, to je vlastně na cestách. Já to nepočítám, ale skóre na téhle straně by bylo určitě nejvyšší – furt jsem někde v luftu, nacházím se nejspíš na štacích, na šňůrách, na turné, teď ty lodě, to máme vždycky minimálně měsíc plavby. A tak jezdím už od nějakého roku čtyřicet osm. Nedělat to svoje pokleslé laciné umění, nu umění… mohl bych si říkat: Ahasver. Takhle spíš sedí: tulák. Je to to též, rozdíl je jenom v přiznávané cenové skupině.

■ ■ ■

Jsem jedenadvacátý ročník, do dotazníků píši ještě osmého sedmý. S těmi svými poklesky se realizuji od již zmíněného, prý vítězného roku. To máme… kolik let jsem měl na rozmyšlenou, že vsadím na tuto kartu?

S určitostí vím, co bylo na začátku. To když jsem ještě stíhal v Praze v bájných třicátých letech představení Divadla Vlasty Buriana a Osvobozeného divadla Jiřího Voskovce a Jana Wericha. To byla síla! Načapal jsem se pak, jak stojím při silnici a stopuji s nadějí, že podruhé a po desáté sem dorazím znovu. Nu výsledkem bylo, že jsem sice oklikou, nějaká škola mě tu a tam zdržela, nastoupil do jiného vlaku, než který mi přistavoval otec. Z jeho šlépějí solidního velkoobchodníka s čajem, kávou a kakaem jsem sešel.

Za cenu velice nejisté existence jsem se ocitl v ochotnickém spolku. Jak jinak zvaném než jménem Karla Hynka Máchy, barda, kterého Litoměřice nechaly tlít v bídě, aby pak z něho kořistily, co se dá… Nebylo zbytí, neboť jiná šance dělat divadlo nebyla po ruce, ale mé nadšení bylo přímo děsivé. V té zapomněníhodné éře jsem přeci jenom vykřesal jakýs takýs fundament pro postup dál z tohoto okresního přeboru – hrály se tu adaptace her V & W Balada z hadrů i Těžká Barbora, ale i Lelíček ve službách Sherlocka Holmese podle Vlasty Buriana, v klasice Charleyova teta mi byla dokonce uštědřena hlavní role. S takovými vrypy na opasku jsem byl dohazován na scénu stálejších i jenom občasných kabaretů v blízkém Ústí nad Labem, ale i v báječně neřestných Karlových Varech, ba dokonce v dalekém Brně, jako posila v zdejším boji proti folklórnímu šílenství. Taky do Prahy, tady bylo snad vždy víc divadel než slušných herců, ale… nu zkrátka vždycky jsem byl a jsem veden jenom jako krajský formát. Nikoliv se značkou CZ. Jako třeba Berouskovi medvědi.

Aniž bych fušoval do práce doktorů divadelních věd, kterým je vše jasné podle toho, odkud právě fouká vítr… dovolte bych jenom suše konstatoval, že se mýlí, tvrdí-li, že v mojí době existovaly ještě jiné, méně pokleslé cesty, jak se dostat k popu – řečeno velmi kulantně, ale také asi nikdo ještě nevymyslel výstižnější označení. Tedy na scénu, která vždycky zajímala nejvíc lidí, takže vždycky stálo za to se o ni servat…

Jenom krátce jsem se pak domníval, že svoje řemeslo mohu dělat jenom bokem, při práci příležitostného reklamního malíře cedulí, štítů a hesel. Také bylo jasné, že budu muset nevděčně zavrhnout katapult ochotnického divadla.

Divadla slovutná, takzvaných malých forem? To až později, později! Zato jela estráda. Její zlatá éra měla do konce přijít – Vladimír Dvořák, Jan Pixa, jinak doktor práv, určitě však doktor estrády, ti na čele, pak Karel Mastný, Jiří Štuchal, Ruda Stolař, Josef Kobr, Stella Zázvorková, Jiřina Bohdalová, Ruda Sieger, Boža Wymmer, Tino Muff, Jarda Štercl, Karel Effa a jiní, z nichž se stali klasici, jenom s přívlastky případ od případu různými, vypovídajícími však spíš o těch, kteří se jich dopustili.

A estráda přežívá navzdory tomu, že byla prý vymýcena. Klasik doktor Pixa dával k dobrému fór: Víte co je největší blbost? Scénář na estrádu! Takže opereta, potažmo muzikál třeba? Proč ne, ale není to příliš složité? A na kolik krkolomných zápletek si lidi ještě po čase vzpomenou? Jo, já jsem barbar – taky mě stačí, když z kusu zůstane pár písniček a fórů. Bez zbytečně zvýšeného vstupného…

■ ■ ■

Po tom, co jsem řekl – jistěže kacířského, na pranýř se mnou… ale taky, co chcete od představitele kumštu ze suterénu. My si prostě vyhovujeme. Rozdíl od Mistrů je jenom v tom, že oni to též nejspíš tají…

Ne že by přitom byl mozek zcela zbytečný. Musíte nutně třeba vymyslet image, tvář, zkrátka ksicht, který by vám pokud možno co nejdéle vydržel. Záležet jsem si dal zvlášť na tom, aby to moje vzešlo z voleje, z takového přímého tahu na věc. Bez velké vědy, aby to bylo k pochopení všude a každému. Při takovém nástřelu pak nemůžete vymyslet nic jiného než postavičku přiblblíka s dlouhým vedením. Není ani moc důležité, zda je vám to vlastní, ale musí to tak vypadat.

Úspornost se dál musela snoubit s praktičností. Takže, pokud propriety, také jako poznávací znamení k takovému obrazu svému, tak se musely vejít pokud možno do aktovky. Protože tahat kufry při štrapácích, je blbost. Odtud – omšelý zelený houbařský klobouček. Na krk šátek jako zaklínadlo proti virům, ztráta hlasu je v našem řemesle těžký úraz, ne-li konec. A elipsovité brýle s velkými černými obroučkami, pro jistotu bez skel, protože v rámci radostí známých z Ladova obrazu vesnických rvaček, k podobným masakrům docházelo po vystoupeních poměrně dost často.

■ ■ ■

Zvlášť laciné pak bude – pro mnohé důkaz o potřebě mojí likvidace – to co řeknu dál. Pokud je člověk na jevišti sám, dřív či později pozná, že může jít až o děsivou samotu. Asi ne nadarmo bylo vymyšleno rčení: jako kůl v plotě. Asi proto máme tak málo komiků – solitérů. V Německu je jich víc, celé houfy putují od města k městu, v pokud možno klaunském šatu, s veselými proprietami, řečmi i kuplety. Já nevím jestli jsou statečnější, nebo publikum méně náročné… S ručením omezeným se o to u nás pokouší pár vypravěčů anekdot, ale ti to mají jenom jako melouch k zaručenějším projevům. S monology to statečně zkoušela Zázvorková i Bohdalka. Ale taky při první příležitosti berou kramle… Co pak zbývá, chcete-li na takovém pískovišti existovat dál? Pokusíte se vytvořit dvojku. U nás už je možno mluvit dokonce o tradici. Byli tu Voskovec a Werich, naposledy Suchý se Šlitrem, Šimek a Grossmann, ti na to měli svoje firmy, psalo-li se jenom V&W, S&Š, Š&G, lidi věděli, o koho jde. Ale i takový Vlasta Burian, ač se to zrovna nezdůrazňuje, pracoval na scéně ve dvou, s Marvanem, Šléglem.

Jenže šedá je teorie a zelený strom života – najít k sobě spolehlivého partnera, to je, alespoň pro mne, fuška na celý život. Přitom netajím, že toho jediného správného jsem našel už velice záhy. Někdy v jedenapadesátém jsem vystupoval před vojáky v Terezíně, v estrádě, kterou konferoval jistý František Budín. On pak po představení za mnou přišel s nabídkou dělat ve dvou. Udělali jsme pak scénku s názvem Bendžo, to byl patnáctiminutový dialog, který děláme dodnes. Zaplaťpámbu jako cosi ze zlatého pokladu, bez kterého se komik na delší trati neobejde.

Chyba byla jenom v tom, že Franta nechtěl opustit svoje místo u dráhy. Já nevím, snad proto, že bylo pod penzí, dráhy jsou státní. Zatímco komici? Zaplaťpámbu, ti ne… Myslím tím, že nejsou státní, ačkoliv?! A pak tu taky byla ta ponorková nemoc, či co. Buď jak buď, dvacet let jsme spolu také nevystupovali. Pro mne to znamenalo kalvárii. Chápu, že ač můj partner musí být chytřejší než já a já jsem tu za blbce, není tu v hlavní roli on. Takhle to funguje snad jenom v životě samotném, my si na něj naštěstí jenom hrajeme… Někteří z oslovených herců to alespoň na čas dokázali uhrát, konečně, co jim jako hercům zbývalo: Lubomír Lipský, Milan Neděla, Viktor Maurer, Iva Janžurová… nikomu z nich nevyčítám, že to nemohlo být déle, že jejich cesty vedly jinam. Rozešli jsme se v dobrém, snad i s Jaroslavem Šterclem, který odmítl moji nabídku, ale i s Miroslavem Horníčkem, kterému jsem naopak já rozmluvil jeho nabídku. Nějakých deset let jsem ovšem jezdil s Janem Borovičkou, s nímž jsme se našli na turné s orchestrem Karla Vlacha, kde konferoval. Lék na to není, je to horší magie než manželství. Sáhneme-li neskromně do světa, i takový Laurel a Hardy se našli a rozešli a znovu se vraceli. Hrdý jsem ovšem na to, že před pár lety jsem odjezdil dvouměsíční šňůru v pořadu Karla Gotta. Navzdory tomu, že tady byl hvězdou on.

■ ■ ■

Na psaní textů jsem ovšem žádnou spřízněnou duši nenašel. Píši si je sám nejen pro dvojí peníze… A to jsme na dané téma koketovali i se samotným velmistrem Jaroslavem Dietlem, o němž se ví, že je gigantem seriálovým, ale méně už, že estráda sama mu vděčí za mnohou vatu, kterou vyrobil pro kdekoho… Hrdý jsem – ježišmarjá, nepoužívám já tohle slovo příliš často, abych si neškodil…? – na to, že časem jsem byl i já žádán, abych pro mnohé něco písemného zplodil.

Jiné finty? V projevu na konci věty hlasem neklesám, jak je to běžné, ale naopak stoupám. To už je ovšem příliš jemná finesa z tajemství mé kuchyně.

To nejdůležitější? Určitě, když jsem se v roce 1971 poprvé objevil na obrazovce televize, tenkrát spolu s Františkem Budínem s výstupem Dotazník. Hamlet by patrně k věci připodotkl: to znamená = víc být! Obrazovka skutečně dělá jména. Mnohá… třeba i mé.

Důležitá byla i první příležitost dělat venku. Vše se mělo tak: Hostoval jsem také s Jiřím Popperem po té, když jsme se potkali také u Vlacha, kde zpíval a já tu měl svoje kulturní okénko nebo vložku, jak se dodnes často říká, vpustí-li solidní lidé do svých parád šaška… nic nového, takový zvyk králů. Na okraj by se dalo říci, že Popper u nás zpíval jako první třeba známý šlágr Dva modré balónky. Za což pak lízal smetanu až Zíma v době, kdy Poppra u nás nebylo. On se totiž rozhodl, že to zkusí sám, a s Aťkou Janouškovou pak na čas přesídlili k dederonům, tedy do Německé demokratické republiky. Na počátku jsem byl také u toho jako host jeho pořadů. Trvalo to nejméně dva roky, tyhle spanilé jízdy. Dost dlouhá doba na to, aby člověku samotnému už vdovci, bylo v mém wartburgu docela smutno.

Důležité bylo, když jsem pak pozval ke společné cestě odněkud někam jistou zpěvačku Bärber Geifovou. Nu, a slovo dalo slovo a jezdíme spolu dodnes, zítra třeba na tu loď a vůbec. To bylo před nějakým čtvrt stoletím, brali jsme se až před sedmi lety. Řeknu-li, že v ní jsem našel svoji dobrou vílu, není to výstup klauna, tentokrát mluvím o skutečně veledůležité věci v mém životě.

Má-li člověk v životě kliku – je to marné, chlap bez pořádné ženské jako by nebyl – může si pak dovolit být i velice velkorysý, dovolit si takový luxus, že věci budoucí ponechává v režii toho svého anděla. Minulost a vzpomínání může vypustit, neřešit mindráky z nich plynoucí a s pyšným chlapským nadhledem a přehledem se věnovat toliko přítomnosti.

Pro mne je důležitá odpověď na otázku, mohu-li se jet producírovat ještě i zítra? Díkybohu, u nás jezdím tak třicetkrát do roka s kapelou Františka Honzáka od nás z Litoměřic. Jde vlastně o návrat ztraceného syna do lůna, z kterého vyšel, ale jsem tomu rád. Stejně tak funguje ještě zájem v cizině. Zde plním sice, jak již řečeno, už spíš roli doprovázejícího manžela úspěšné ženy. Ale ani to mi není proti srsti. V kamenných divadlech, v letních a jiných amfiteátrech, i na těch lodích.

■ ■ ■

Jinak bylo pro mne důležité vzít na vědomí, že ne všechno se musí podařit. Ta scénka s požárem v televizi byla zatím moje poslední. A ani se nedivím. Mohu si to omluvit jenom povzdechem, že starci už většinou neperlí… Pokusil jsem se třeba na stará kolena také o usazení se. Nejlépe tak, že si obstaráme se ženou v tom Chemnitz, to je bývalý Karl-Marx-Stadt, něco jako domek. Copak může být člověk nějak nadšený tady v tom obstarožním litoměřickém řadovém činžáku? Stalo se. Jenom nevím, jak dlouho budu muset ještě žít, abych splatil všechny dluhy. Tak nevím, když na ta stará kolena jsem švorc…

■ ■ ■

Jednou se mi dostalo z hlediště zvláštního ocenění, to když ten mužík v Teplicích, mém rodišti, což mne tenkrát zvlášť vzalo pod krkem, na mne pokřikoval: vole, vole! To není dobré pro nikoho na scéně, nejhorší, že následující křeč pak může způsobit, že se opravdu znemožníte. Tenkrát jsem měl štěstí, když mne napadlo říci: …ale já to tady dělám alespoň za peníze, ty děláš ze sebe vola zadarmo.

■ ■ ■

Jednou po scénce o rybičkách a akváriu, ve které si dávám záležet, abych vše důsledně popsal, za mnou přišla do zákulisí rozlícená žena a že: A to si myslíte, že jsme tak blbí, abychom nevěděli, že akvárium má dno proto, aby z něho nevytekla voda? Nu, nepochopili jsme se, škoda. Dlužno podotknout, že se tak stalo za hranicemi…

■ ■ ■

Jednou pořadatelé bez varování vtěsnali vystoupení na začátek jakési tancovačky. Nevím, zda to byli hlavně ti, kteří měli zálusk na své holky, potřebovali si jenom něco málo odtančit, aby je pak, pokud možno co nejrychleji, vyvedli ven… Nu prostě hnali nás. Což se vlastně nestalo jenom jednou. Nejnevděčnější vystoupení je určitě na plesech. Ale vstanou vždy noví a noví pořadatelé, které taková zkušenost mine. Herec? Má na vybranou, buď nic, nebo nějaké prachy. I ty mu pak docela zhořknou, je to jenom pro silnější nátury…

■ ■ ■

Nejednou jsme si zakusili rub jinak dobré práce na lodích. To když máte před sebou publikum, které se před vás rozvalí do klubek, mistrovsky založí ruce pod bradu s tichou výzvou: tak ukaž, co je v tobě, šašoure, bav mne! Na omluvu jenom tolik, že ta cesta lodí je stála docela majland. A tyhle lidi byste měli pokaždé udržet na udici. I v době, kdy je jímá ponorková nemoc. Anebo když přijdou na to, že ten či ta, s kterým podnikají tuto plavbu, původně za štěstím, v touze utužit vztah nebo dokonce oslavit nějaké významné výročí, vůbec ale vůbec, není ten pravý… Rada drahá. Dostanete je jenom zřídka – ačkoliv právě dost rozhazují, jde zároveň většinou o dost šetrné skrblíky. Proto pro ně pořádáme třeba soutěže o ceny. A jsou rádi, když vyhrají třeba ananasový džus, když se dostanou takhle lacino k flašce, září.

■ ■ ■

Nejednou se člověk jenom diví. Tak třeba – já si musel držet v Praze jinak zbytečný podnájem jenom proto, abych mohl hlásit trvalé bydliště, což bylo podmínkou, abych mohl přes agenturu Pragokoncert jezdit na vystoupení v Německu. Kde taky bydlím… Chápu, byl jsem jim za exota, takový případ tu neměli, rubrika jim chyběla… dělali svoji práci vlastně skvěle.

■ ■ ■

Nejednou už si na mně zařádili doktoři. Mám novou srdeční chlopeň, nějaká menší příhoda mozková by se taky našla. Přežil jsem jenom jako větší sklerotik, na vše se ptám dvakrát, další chyby by jistě dodala žena. Ale nestěžuji si. Taková je asi daň, měl-li jsem tu čest válčit na estrádních pódiích… jo, je to vůbec možné, půlstoletí a ještě trochu navíc?

Pokud se říká, že moje vystoupení jsou založena na improvizaci – tak tuhle mýlku jsem ještě nikomu nevyvrátil. Anebo se mi prostě nevěří. S tím by člověk přeci nemohl vystačit. Tohle řemeslo je náročné v tom, že poměrně neskromně se žádá, aby vás lidi brali. Nezbývá než jít na jistotu, vědět, co to s lidmi udělá. Takže jde o takovou mravenčí práci, rozhazujete mezi lidi slova a pak tu svoji mozaiku skládáte jenom z toho, co zabralo. Takové rýžování, písku hodně, zlatých zrnek je málo. Ačkoliv – pokud se kdo domnívá, že k tomu se lze dobrat vždy z voleje a na první pokus, tak pak to je vlastně projev uznání. Jenom škoda, že tak to nefunguje.

■ ■ ■

A taky bych rád vysvětlil, že mít smysl pro humor ještě neznamená být srandista. Chci tím říci, že ve svém nitru jsem vážný člověk, avšak nikoliv smutný. I vážná povaha může mít specifický smysl pro humor.

■ ■ ■

Teď si například myslím, že už mne bylo dosti, a myslím na to sejít lidem z očí na odpočinek. Jakkoliv zasloužený. A to myslím vážně, to není žádný fór."

Malý F. Holzmann jako žák 2. třídy základní školy

Ochotnické začátky. Na snímku jako princ

Tak to je prosím také F. Holzmann

Tento elegán je třicetiletý F. Holzmann

Tak takto vypadal jako civil

Se svou ženou Barbarou

Vypadal vstřícně, ale nějaké komplikace se vždy objevily

Na první pohled je patrná pohoda obou manželů

ŘEKLI O FELIXU HOLZMANNOVI

Nepotřeboval převleky do ženských šatů, pitvoření, fekální podpásovky. Po půlstoletou uměleckou dráhu si vystačil s vděčným typem ňoumy s takzvaným dlouhým vedením, který není s to uvědomit si, že prožívá jedno z největších traumat moderní doby, nemožnost dorozumění.

V nejlepších scénkách jako Ukulele, Svačina a Hřbitovní rozhovor, nabitých absurdním, černým, dle premiéra Špidly možná infantilním humorem, navázal coby bezděčný pokračovatel na linii slovní „hovadnosti" vedenou od Ference Futuristy, přes Vlastu Buriana a V&W kamsi pod laskavý dozor Groucha Marxe, aby dospěl až do končin, v nichž platí zcela jiná pravidla než ta věčně pozemská a kde se radostně šploucháte v nebeském jezírku totálního nonsensu…

(Komik 1 – 2003)

František Budín:

Nikdy mi nevadilo, že hraju až druhé housle, to je moje role. Komik je on. Za ta léta jsme si také užili trochu ponorkové nemoci, ale rozejít natrvalo jsme se nechtěli nikdy. Lidé znají většinou jen naše televizní scénky, ale máme ještě některé jiné. Ty ale Felix nechtěl do televize dát, protože bychom je pak už nemohli hrát na představeních. Felix je v soukromí člověk vážný, rozumný, vážený litoměřický občan.

Iva Janžurová:

S Felixem Holzmannem jsem dělala dvě scénky. Seznamku a Prodej lístků v letech 1986 –7. Věděla jsem, že Felix potřebuje nahrávače a připravila jsem se na to. Nahrávač může být dobrý a špatný. Do naší společné práce jsem šla s tím, že budu dobrý nahrávač. Vždy se mi jeho osobitý humor velice líbil, byl mi velmi sympatický a považovala jsem za čest s ním spolupracovat. Překvapila mě – i když jsem to čekala – jeho pečlivá, detailní příprava scénky. Jeho humor působí zdánlivě velmi lehce, téměř improvizovaně, ale ve skutečnosti je do detailu promyšlený. Ráda bych s ním pracovala znovu, loni se dokonce taková možnost už rýsovala, ale pak z toho sešlo.

Lubomír Lipský:

Holzmannův humor já osobně miluju. Je mi blízký, protože je lidský a pohladí. Měl jsem ho rád i jako člověka, protože to je čestný, poctivý a dobrosrdečný člověk se smyslem pro humor. Měl jsem s ním jenom jednu scénku počátkem sedmdesátých let, bylo to fajn, on přijal všechny nápady, které jsem navrhl, na druhou stranu je fakt, že naše spojení nebylo ideální, protože Felix potřebuje vyloženě pouze nahrávače, což já přece jen asi nejsem.

Viktor Maurer:

Jezdili jsme spolu dva a půl roku a udělali pro televizi několik docela podařených scének. Přitom musím říct, že pro mě jako činoherce nebylo snadné dělat partnera tak svéráznému komikovi. Člověk musí sloužit, a ten druhý slízne smetanu. Bylo to podobné spojení, jako měl Vlasta Burian s Marvanem, kterému se také lidé nesměli smát. I Felix potřeboval někoho takového. Přesto jsme se skamarádili, a i když se pravidelně nenavštěvujeme, rádi se vidíme.

Ivan Mládek:

Felixe Holzmanna znám z rádia a desek moc let, vždycky jsem ho v kategorii slovního humoru považoval za komika číslo jedna. Žádný komik nikdy neměl tak matematicky promyšlená, vypointovaná a vygradovaná čísla jako on. A vždycky se líbil všem. Studentům, horníkům, dokonce jsem ani od žádného zamindrákovaného intelektuála neslyšel slovo pohany. A to je co říct! Milujou ho zkrátka všichni. Za vrchol tvorby Felixe Holzmanna považuju jeho první dialogy s Františkem Budínem, které jsou skoro všechny na desce Supraphonu Šprechty Felixe Holzmanna. Byl jsem rád, že přijal mou nabídku a zúčastnil se natáčení mého střihového televizního filmu Deset malých běloušků, přestože to nedopadlo podle mých představ.

V době třeskutých bavičů, jejichž prostřednictvím nás státní i soukromé televize míní ubavit k smrti, zemřel 13. září 2002 ve věku 81 let v německé Saské Kamenici (Chemnitz) téměř v zapomenutí Felix Holzmann, komik s velkým K.

(Komik 1 – 2003)

…Z DÍLNY FELIXE HOLZMANNA

Úryvek ze scénky Dotazník, v televizi uvedené v roce 1971:

(výstup s Františkem Budínem)

F. Holzmann vstupuje na jeviště zrovna v době, kdy tu probíhá program. Hledá Frantu Joudu, který mu měl předat dotazník. Ten na smluvené místo dorazil o půl hodiny dříve, a protože F. H. nenašel, nechal formulář u konferenciéra, F. H. zjišťuje, že mu kamarád vyplnil dotazník „jen na půl".

F. H.: Víte co, když už jste tady, tak bych to trošku prolít, kdybych náhodou něco nevěděl, že bych se vás zeptal.

F. B.: Prosím vás, ale dělejte, abychom nezdržovali program.

F. H.: Já to jen tak prolítnu. Hned to bude, to je celkem jasný tady všecko…

…F. H.: Třeba tady. S kým žijete ve společné domácnosti. Počkejte, já si to hned napíšu, vytahuje z kapsy tužku. A-mál-ka Ve-mín-ko-vá, slabikuje.

F. B.: A tady vedle hned připište manželka.

F. H.: To víte, já tam napíšu manželka a přijdou na to, že to není pravda, a bude z toho nějaký průšvih.

F. B.: Když to není vaše manželka, tak tam napište družka.

F. H.: Co?

F. B.: Družka. To je žena se kterou jenom žiji. A dejte to tady do té kolonky manželka, druh, družka, snoubenec.

F. H.: No jo, tady to je. Jenomže tolik nás není, víte? Například snoubence já vůbec žádného nemám.

(Magazín Práva – 1996)

Úryvek ze scénky

V kině

Postavy

A – Muž u pokladny (Felix Holzmann)

B – Pokladní kina (Iva Janžurová)

C – Člověk ve frontě u pokladny

B: Tak co je? Haló! Další!

A: Co říkáte?

B: Co si přejete, chci vědět?

A: Já? Jo tak… – Co jsem to chtěl?

C: Lístky do kina!

A: Lístky do kina… – Lístky do kina jsem chtěl!

B: To je mně jasné! Ale na co?

A: Na co?… – Na to, aby mne tam pustili! Abych se tam dostal – do kina.

B: To já vím také. Ale na co chcete jít? Na jaký film:

A: Na jaký film… aha… – Já jsem chtěl na ten, jak se jmenuje… ten film… é… nějak… italskej nebo španělskej… No – jak se jmenuje ten?…

B: Včera, dnes a zítra?

A: Co?!

B: Na Včera, dnes a zítra?

A: Ne, jenom na zejtra, poněvadž na včera, to už bych nestih, že jo?!

B: Tak na zítra?

A: Ano na zejtra… – A co hrajete zejtra?

B: Zítra hrajeme V sobotu večer a v neděli ráno!

A: Ano… – Co?…

B: Zítra hrajeme V sobotu večer a v neděli ráno!

A: …ano… – Jak to, že hrajete zejtra v sobotu? …Zejtra je pátek, ne?…

B: Ano, to hrajeme právě V sobotu večer a v neděli ráno…

A: Tak na neděli ráno nechci. Já bych chtěl na zejtra! Na pátek večer. Na zejtra!

B: Ano – to hrajeme právě film V sobotu večer a v neděli ráno…

A: Ano, ano… – Oni to hrajou taky v neděli ráno… – Že bych šel v neděli ráno?…

C: Dělej jak chceš? Ale v neděli…

A: No jo, to je pravda, to ještě spím, že jo…

B: Na kdy tedy to chcete?

A: Co říkáte?

B: Ptám se na kdy teda chcete ty lístky?!

A: Na kdy?… Tak mi dejte… na sobotu mi dejte dva lístky, na sobotu teda… – A co hrajete v so botu?

B: V sobotu hrajeme Včera, dnes a zítra!

A: Co??

B: V sobotu hrajeme Včera, dnes a zítra!…

A: Ano… e… a… e… a… a… e… – A jak se jmenuje ten film, co hrajete?…

B: Vždyť vám to říkám: to hrajeme Včera, dnes a zítra!

A: A pozejtří?…

B: Popozejtří, myslíte? V neděli? – To hrajeme V sobotu večer a v neděli ráno.

A: A v pátek nehrajete?

B: Ale ano!

A: A co hrajete v pátek?

B: To už jsem vám taky říkala! To hrajeme taky V sobotu večer a v neděli ráno.

A: A v pátek vodpoledne?

B: To hrajeme Včera, dnes a zítra…

A: Ano… – A jak se jmenuje ten film, co hrajete?…

B: Vždyť už jsem vám to řekla aspoň pětkrát!

A: To jsem asi přeslech nebo co… – Chci vědět jenom název toho filmu, jak se ten film jmenuje…

B: To už jsem vám několikrát řekla! Záleží na tom na kdy ty lístky chcete!

A: Ano… buď na zejtra nebo na pozejtří bych chtěl…

B: Zítra hrajeme V sobotu večer a v neděli ráno a pozítří hrajeme Včera, dnes a zítra!

A: Ano, ano… – Vona mi pořád říká, kdy to hrajou, a já nejsem v stavu se dozvědět, co vlastně hrajou…

B: Tak na kdy, sakra, to chcete?! A kolik těch lístků?…

(Poskytnuto k publikaci z rukopisu F. H.)

Koniec ukážky

Table of Contents

FELIX HOLZMANN