Ukážka z elektronickej knihy

© Pavel Hora

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-131-9

ISBN (epub) 978-80-7229-457-2

ISBN (epub) 978-80-7229-458-9

ÚVODEM

Pokud máte rádi české filmy, předpokládám, že vás zajímají i čeští herci. V tom případě vás možná potěší tato naše knížka, která si všímá právě známých českých herců a hereček. Nehledejte v ní ale bulvární stopy s přesahem do jejich soukromého života – protože od toho jsou jistá periodika.

Knížka, kterou držíte v ruce, si klade za cíl něco jiného. Především vás chce seznámit s osobnostmi našeho filmového nebe, které znáte z filmového plátna, televizní obrazovky nebo jeviště, ale dost možná by vás zajímaly i zásadní údaje o jejich umělecké kariéře, případně to podstatné z filmografie.

I když vás čeká poměrně velký výběr zvučných jmen – od prvorepublikových hvězd přes umělce, jejichž sláva kulminovala někdy v šedesátých letech, až po současné celebrity, je jasné, že se nemohlo ani při nejlepší vůli dostat na všechny naše slavné herce. Zároveň ale není vyloučeno, že by na tuto publikaci časem navázal druhý nebo i třetí díl…

Pavel Hora

ZLATA ADAMOVSKÁ

Narozena: 9. března 1959 v Praze

První film: Jitka ve filmu Běž, ať ti neuteče (1976)

První velká role: Naďa ve filmové adaptaci Mladý muž a bílá velryba (1978)

Poznávací znamení: Značně proměnlivý typ. Zlata Adamovská dokázala zahrát naivky i praktické mladé ženy, které jen tak něco nezaskočí. Dnes typem zralé ženy, která ví a zná. Její tvárnost a proměnlivost ocenili a využili přední režiséři. I když nikdy nebyla typem magazínové krásky, její půvab, ženskost a sexappeal vyzařovaly na kilometry.

Prvním filmem, ve kterém na sebe poprvé výrazně upozornila Zlata Adamovská, byl snímek Mladý muž a bílá velryba režiséra Jaromila Jireše z roku 1978. Šlo o adaptaci Páralova románu a tehdy devatenáctiletá absolventka pražské konzervatoře – byť hrála s Eduardem Cupákem, Janou Brejchovou a Ivanem Vyskočilem – se v ní rozhodně neztratila. Následovala plejáda dalších filmových rolí, v nichž pražská rodačka dokázala, že je ideální představitelkou jak pro současný příběh, tak pro „velký" kostýmní film. Ale především měla štěstí na režiséry (Jaromil Jireš, František Vláčil, Karel Kachyňa, Dušan Klein), díky nimž se objevila v psychologických filmech i komediích.

Už na začátku své filmové kariéry si zahrála ve filmech různých žánrů – ve výpravné pohádce Princ a Večernice (1978), v „žižkovské romanci" Lásky mezi kapkami deště (1979), v životopisném snímku o Antonínu Dvořákovi Koncert na konci léta (1979) anebo v komediích Causa králík (1978), Tchán (1980), Něco je ve vzduchu (1980) a Když rozvod, tak rozvod (1982). S Ivanem Vyskočilem ztvárnili ústřední dvojici ve snímku Má láska s Jakubem (1982), ale mnohem víc si asi publikum pamatuje „její" Kamilu z Jirešova lyrického vyprávění ze života Leoše Janáčka Lev s bílou hřívou (1986). Byl to tehdy velký posun od moderních dívek, které do té doby hrála. Teprve potom přišly filmy jako Andělské oči (1993), Učitel tance (1994) anebo Milenci a vrazi (2004), další působivá filmová adaptace Páralovy knihy, kde jí režisér Viktor Polesný svěřil postavu Zity Gráfové. A právě tato její kreace způsobila, že byla nominována na prestižní ocenění Český lev.

Přesto to prý bylo vždycky divadlo, které zůstává i nadále hereččinou doménou. A něco na tom bude – vždyť na jevišti působí více než pětadvacet let. Po sezonách strávených v Realistickém divadle, Divadle Jiřího Wolkera a v Městských divadlech pražských je od roku 1990 členkou souboru Divadla Na Vinohradech.

Velkou popularitu přinesla civilně působící herečce televize, zejména po odvysílání seriálu Sanitka (1984). Divácky úspěšný byl rovněž odvážný projekt detektivních příběhů natáčených v přímém přenosu Hříchy pro pátera Knoxe (1992), kde se Zlata Adamovská pod režijním vedením Dušana Kleina představila také jako zpěvačka.

Koniec ukážky

KAREL AUGUSTA

Narozen: 20. června 1935 v Praze

Zemřel: 31. května 1998 v Praze

První film: Váhavý střelec (1956)

První velká role: Vašátko ve filmu Příště budeme chytřejší, staroušku! (1982)

Poznávací znamení: Mistr epizod. Ideální a naprosto věrohodný představitel „buranů" a většinou neškodných dobráků, ať už měl na sobě montérky, kuchařskou čepici nebo tesilový obleček. Nenápadně nápadný představitel vedlejších roliček. Mezi komediálně laděnými rolemi, dokonale odpozorovanými ze života, přitom nechyběly ani postavy s tragickým nádechem či grázlů.

Původně vystudoval pražský rodák Karel Augusta obchodní akademii, přičemž už v dobách středoškolských studií statoval v nuselském divadle. A protože se tehdy zhlédl v herectví, stalo se, že právě tento obor nakonec na pražské DAMU vystudoval. Absolvoval v roce 1957 a poté působil víc než deset let na mimopražských scénách, například v Uherském Hradišti, Jihlavě a Brně. V jihomoravské metropoli to dokonce zkoušel i v kabaretu.

Do Prahy se vrátil v roce 1970, což způsobila nabídka od Darka Vostřela, aby nastoupil do Rokoka. „Každý herec by měl projít nejméně osmi až deseti divadly, aby zažil různé vlivy a neustrnul. Zavolají: Pane Augusto, nechcete u nás přijmout angažmá? – Musíte se rozhodnout co nejdřív. Někdo je možná váhavý střelec, ale já pokaždé řekl ano téměř ihned," tvrdil Karel Augusta.

Po krátkém působení v Rokoku přešel do Divadla Na zábradlí, kde působil až do roku 1978. Později hrál na jevišti Divadla ABC a Hudebního divadla v Karlíně. Vedle toho si prošel i několika zákazy veřejného vystupování. Tehdy k tomu stačila proklamace, že Husák je vůl, a rok nesměl hrát. „Normální práce" se nebál, a tak pomáhal kamarádovi v hospodě a mezitím si udělal i kuchařské zkoušky. Později griloval kuřata anebo pomáhal loďařům na smíchovském zdymadle.

I když se před svým příchodem do Prahy objevil v několika málo filmech, například ve snímcích Váhavý střelec (1956), Valčík pro milion (1960) nebo Všichni dobří rodáci (1968), teprve až od roku 1970 se stal vyhledávaným „figurkářem". Každoročně si zahrál v několika filmech, někdy se mu jich „povedlo" i deset do roka. Nechyběl ani v diváckých hitech jako Čtyři vraždy stačí, drahoušku (1970), Dívka na koštěti (1971), Holky z porcelánu (1974), Jáchyme, hoď ho do stroje! (1974), Jak utopit doktora Mráčka aneb Konec vodníků v Čechách (1974), Holka na zabití (1975), Páni kluci (1975) nebo Vrchni, prchni! (1980).

Protipólem k jeho komediálním kreacím byla třeba role číšníka Vrány, který v Jirešově snímku Causa králík (1979) v záchvatu žárlivosti těžce zraní svou ženu a pak spáchá sebevraždu. Postavu grázla mu zase nabídl režisér Jaroslav Soukup, když ho obsadil do filmu Kamarád do deště (1988) a jeho volného pokračování Kamarád do deště 2 – Příběh z Brooklynu (1992). Jedinou hlavní roli dostal v komedii Příště budeme moudřejší, staroušku! (1980).

K popularitě „mistra malých rolí" přispělo i jeho hojné působení na televizní obrazovce, kde si zahrál v plejádě seriálů. Z těch nejslavnějších to byly rozhodně seriály Byli jednou dva písaři (1972), Zkoušky z dospělosti (1978), Arabela (1979), Rozpaky kuchaře Svatopluka (1984), Létající Čestmír (1984), My všichni školou povinní (1984), Vlak dětství a naděje (1985), Malý pitaval z velkého města (1986), Náhrdelník (1992), Prima sezona (1994) nebo Život na zámku (1996).

LÍDA BAAROVÁ

Narozena: 7. září 1914 v Praze

Zemřela: 27. října 2000 v Salcburku (Rakousko)

Její první film: Kariéra Pavla Čamrdy (1931)

První velká role: Irena ve filmu Jsem děvče s čertem v těle (1933)

Poznávací znamení: Mondénní typ krásky, která šla z filmu do filmu. Ve své době byla jednou z nejkrásnějších filmových hvězd evropského formátu, zajímal se o ni dokonce i Hollywood. Krásu si udržela do poměrně vysokého věku.

„To nebyla obyčejná krása. Jakmile někam vešla, vše ztichlo. Jako by lidi očarovala," nechal se na její adresu slyšet filmový režisér Otakar Vávra, který ji obsadil do hlavní ženské role ve filmech jako Panenství (1937), Dívka v modrém (1939), Maskovaná milenka (1940) nebo Turbina (1941).

Ludmila Babková – jak znělo původně její dívčí jméno – začínala u filmu už jako studentka konzervatoře. Prosadila se hned po několika malých rolích, a i když byla donucena z konzervatoře odejít (tehdy měli studenti zakázáno točit), zářivá kariéra slavné filmové herečky ji neminula. Mezinárodní úspěch filmu Barkarola (1935), v němž hrála titulní roli, však s sebou přinesl i její postupný pád.

Herečka, která ve třicátých letech minulého století působila v Německu, byla až příliš v dosahu nacistických pohlavárů. Nejenže se jim neubránila, ona se jim časem i znelíbila. Proč by ji tedy měli milovat v Československu, kde se vědělo o jejích „čajích o páté" s Adolfem Hitlerem stejně jako o jejím důvěrném vztahu s Josephem Goebbelsem. Přesto ještě po návratu do Prahy natočila filmy jako Ohnivé léto (1939), Artur a Leontýna (1940) nebo Za tichých nocí (1942). Poté působila v Itálii, kde do konce druhé světové války natočila sedm filmů.

Kvůli obvinění ze spolupráce s nacisty se herečka dostala až do kriminálu, kde strávila osmnáct měsíců. Po emigraci z Československa (1948) příležitostně točila, ponejvíce s italskými filmovými tvůrci. Nechyběl mezi nimi ani proslulý režisér Federico Fellini, který ji obsadil do snímku Darmošlapové (1953). Svůj poslední film natočila v roce 1957. V šedesátých letech, kdy už žila v rakouském Salcburku, se věnovala divadlu. Účinkovala asi v desítce zájezdových inscenací (zahrála si i titulní roli v Čapkově hře Věc Makropulos), které byly k vidění na jevištích v Rakousku, Německu a Švýcarsku. Je zajímavé, že jedním z režisérů, s nimiž tenkrát spolupracovala, byl kultovní divadelník a filmař Rainer Werner Fassbinder.

Vzpomínky na své barvité životní a umělecké peripetie vložila Lída Baarová do memoárů Života sladké hořkosti.

ELIŠKA BALZEROVÁ

Narozena: 25. května 1949 ve Vsetíně

Její první film: Svět otevřený náhodám (1971)

První velká role: Jana ve filmu Hřiště (1975)

Poznávací znamení: Publikum ji prvně zaregistrovalo jako moderní, emancipovanou dívku, tak trochu sportovní typ, avšak s nezbytnými romantickými představami a touhami. Postupně „přerostla" v typ samostatné a rozhodné ženy. Jako herečce jí není cizí jak „psychologická sonda", tak komediální žánr.

Talent zřejmě zdědila po mamince, která byla nadšená ochotnice. Už jako malá se chtěla vsetínská rodačka Eliška Havránková – jak znělo její dívčí jméno – stát herečkou, a proto se nikdo nedivil, že už z devítiletky přešla na dramatické oddělení brněnské konzervatoře a poté na Janáčkovu akademii múzických umění. Tu absolvovala v roce 1971 a hned potom nastoupila do souboru Jihočeského divadla v Českých Budějovicích. V roce 1977 přijala angažmá v pražském Divadle Na Vinohradech. V současné době působí herečka na scéně pražského Divadla Na Fidlovačce.

Debutovala ve filmu Svět otevřený náhodám (1971), kde měla drobnou epizodní roli Olinky. Následovala její účast ve snímku Lupič Legenda (1972), ale výrazné role se dočkala až ve filmu Hřiště (1975), kde měla za partnery Jiřího Bartošku a Karla Högera.

Potom jí režisér Josef Mach svěřil menší roli Jetty Galkenbergové v životopisném filmu o malíři Josefu Mánesovi Paleta lásky (1976).

Obrovskou popularitu jí však přinesl (a to nejen doma, ale třeba i v Německu) televizní seriál Nemocnice na kraji města (1977), ve kterém představovala postavu mladé doktory Alžběty Čeňkové. Poté se oblíbená herečka objevila i v dalších seriálech Zkoušky z dospělosti (1978), Inženýrská odysea (1979) nebo Bambinot (1984), ale rovněž v divácky dodnes úspěšných komediích Vrchní, prchni (1980), S tebou mě baví svět (1982) a Všichni musí být v pyžamu (1984).

Zajímavou hereckou příležitost jí poskytl režisér Jaroslav Soukup, když jí nabídl postavu filmové divy Emy Gabrielové v retro dramatu Pěsti ve tmě (1986). Poněkud jinými hereckými polohami Eliška Balzerová překvapila v působivém Kachyňově televizním filmu Městem chodí Mikuláš (1992). Obrazovka jí poskytuje vůbec řadu zajímavých příležitostí, což dokládají další inscenace, stejně jako druhá řada seriálu Nemocnice na kraji města (2003).

JIŘÍ BARTOŠKA

Narozen: 24. března 1947 v Děčíně

Jeho první film: Hřiště (1985)

První velká role: Luděk ve filmu Hřiště (1985)

Poznávací znamení: Muž na svém místě. Fešák z rodu fanfaronů, který během let vyzrál ve skvělého charakterního herce s nepřehlédnutelnou dávkou charismatu. Každým coulem osobnost a navíc drsný a přímočarý chlapák, kterému sluší i šediny. Dalším sympatickým rysem je skutečnost, že během své práce nepřehrává.

I když se objevil na jevišti pardubického divadla už ve svých deseti letech v roli malého Karenina, na herectví prý tehdy ani nepomýšlel. Dospěl k tomu až mnohem později, což ho nakonec přivedlo na brněnskou Janáčkovu akademii múzických umění. Po absolutoriu (1972) strávil dvě sezony v brněnském Divadle Na provázku a tři další hrál v Činoherním klubu v Ústí nad Labem. Pak už neodolal nabídce z Prahy, kde se začlenil do hereckého souboru Městských divadel pražských, odkud v roce 1978 přešel do Divadla Na zábradlí, kde mu režisér Ewald Schorm poskytl nezapomenutelné herecké příležitosti, ať už šlo o hlavní roli v Shakespearově Macbethovi, krále Klaudia v Hamletovi, Ivana v Bratrech Karamazových nebo titulního hrdinu v Donu Juanovi. Po rozpadu Divadla Na zábradlí (1991) hostuje na několika scénách, například ve vinohradském divadle, v Divadle Bez zábradlí, v Divadle v Řeznické nebo v Dejvickém divadle. „Sice jsem přestal dělat divadlo závodně v roce 1991, ale teď si to užívám. Připadám si jako rentiér, o kterého je zájem. Vyberu si to, co chci hrát a kdy chci hrát," prohlásil v jednom z novinových rozhovorů Jiří Bartoška.

Jeho prvním filmem bylo Hřiště (1975), kde mu režisér Štěpán Skalský přidělil hlavní roli mladého stavebního inženýra a hereckou partnerku Elišku Balzerovou. O rok později si zahrál vedlejší postavu Boba v detektivce Noc klavíristy (1976) a pak už vytvořil poměrně náročnou postavu pravěkého lovce Sokola ve volné trilogii režiséra Jana Schmidta Osada Havranů (1977), Na veliké řece (1977) a Volání rodu (1977). V neuvěřitelně těsném závěsu za sebou následovaly další žánrově odlišné filmy – kostýmní Příběh lásky a cti (1977), ve kterém pod režijním vedením Otakara Vávry ztvárnil Jana Nerudu, Vláčilovo strhující drama Stíny horkého léta (1977), kde dostal roli „Světlovlasého", jednoho z banderovců, a kriminální komedie Pumpaři od Zlaté podkovy (1978), kde představoval kriminalistu.

Ke dvacítce celovečerních filmů natočených v další dekádě, kde měl povětšinou hlavní nebo velké role – mezi nimiž byla i adaptace Páralova románu Katapult (1983), historický snímek Oldřich a Božena (1984), detektivka Muž na drátě (1985) anebo další páralovská adaptace Muka obraznosti (1989) –, přidal i jednu z hlavních rolí v mimořádně oblíbeném televizním seriálu Sanitka (1984). Přibližně stejný počet filmů natočil i v dalším desetiletí, z nichž si diváci možná pamatují snímky jako Vášnivý polibek (1994), Má je pomsta (1995), Všichni moji blízcí (1998) a zejména drama Je třeba zabít Sekala (1999), v němž představoval pátera Floru.

K zajímavým hereckým kreacím, kterými prezident karlovarského filmového festivalu v posledních letech opět připomněl své kvality, možno přičíst nejen „jeho" Roberta Chilterna ve svižné televizní adaptaci známé divadelní hry Oscara Wilda Ideální manžel (2001), ale i postavy, které ztvárnil ve filmech Podzimní návrat (2001), Bolero (2004) a Příběhy obyčejného šílenství (2005).

SVATOPLUK BENEŠ

Narozen: 24. února 1918 v Roudnici nad Labem

Jeho první film: Hudba srdcí (1934)

První velká role: Student Šimon ve filmu Ohnivé léto (1939)

Poznávací znamení: Uhlazenost, vytříbený vkus a šarm gentlemana. Jeden z českých filmových prvorepublikových milovníků. Ve svém hereckém i civilním projevu měl vše, co se žádalo: intelekt, smysl pro jemný humor a eleganci. Těmito atributy ostatně oplýval po celou dobu své aktivní herecké éry.

K divadlu a herectví inklinoval Svatopluk Beneš už jako mladík. Bylo mu patnáct, když přestoupil z roudnického gymnázia na pražskou konzervatoř, aby se z něj posléze stal vyhledávaný filmový a divadelní herec. Ostatně hned po ukončení studia herectví byl mladý adept slávy angažován do Brna i do Bratislavy – a zvolil si tenkrát Brno. Když ale vzápětí přišla nabídka z vinohradského divadla v Praze – bylo rozhodnuto. To bylo v roce 1937, kdy už měl za sebou své první filmové role. Na tu zásadní si však musel ještě dva roky počkat – a bylo to ve filmu Ohnivé léto (1939), kde měl za partnerku Lídu Baarovou. Teprve potom se objevil jako student Ríša (a po boku Nataši Gollové v roli Helenky) ve filmové adaptaci románu Viléma Mrštíka Pohádka máje (1940). Další jeho slavnou partnerkou byla Vlasta Matulová, s níž se objevil ve filmu Minulost Jany Kosinové (1940). Několikrát si zahrál i s Adinou Mandlovou, se kterou prožil krátkodobý milostný vztah.

Typ mladého intelektuála Svatopluku Benešovi seděl, jak tomu bylo například v Pacientce dr. Hegla (1940). Neméně výrazný byl ale i jeho zhýralý poručík Rudolf Kala v dramatu Noční motýl (1941). Zvrat nastal až po roce 1945, kdy se ke svému typu vrátil snad jen ve veselohře Hostinec U kamenného stolu (1949). Zajímavá příležitost ho potkala až ve filmech Dobrý voják Švejk (1957) a Poslušně hlásím (1957), kde si „střihl" vděčnou roli nadporučíka Lukáše.

V padesátých letech přešel do souboru Městských divadel pražských, ale hostoval i v Národním divadle nebo na malých scénách, například v Semaforu nebo Činoherním klubu. Nejraději prý hrál roli profesora Higginse v Pygmalionu anebo Beckwitha ve hře Smutek sluší Elektře. Třicet let jezdil s nejrůznějšími zájezdovými představeními. A zatímco v divadle dostával velké, náročné a různorodé příležitosti, za což ostatně obdržel v roce 1998 prestižní cenu Thálie, film mu až tak nakloněn nebyl. I když si v průběhu let zahrál v řadě snímků, hlavních rolí – jak tomu bylo na začátku jeho filmové kariéry – se už nedočkal.

Zato zajímavých kreací sehrál nespočet, ať to bylo v detektivní veselohře Slečny přijdou později (1966), dodnes populární komedii Drahé tety a já (1974), kde hrál zlotřilého drogistu, ve špionážním filmu Tichý Američan v Praze (1977), kde měl za partnerku polskou herečku Barbaru Brylskou, nebo ve filmu o Karlu Čapkovi Člověk proti zkáze (1989), v němž mu režisér Štěpán Skalský svěřil postavu prezidenta T. G. Masaryka. Drobnou roli stařečka vytvořil ve filmu Želary (2003), který byl nominován na Oscara.

„Pokaždé když něco dělám, říkám si, jestli jsem to měl udělat takhle či onak. Spokojený bývám s hercem Benešem velice málo," nechal se slyšet Svatopluk Beneš v jednom z novinových rozhovorů.

Table of Contents

ÚVODEM

ZLATA ADAMOVSKÁ

KAREL AUGUSTA

LÍDA BAAROVÁ

ELIŠKA BALZEROVÁ

JIŘÍ BARTOŠKA

SVATOPLUK BENEŠ