Ukážka z elektronickej knihy

© Pavel Hora

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 80-7229-136-X

ISBN (epub) 978-80 7229-459-6

ISBN (mobi) 978-80 7229-460-2

ÚVODEM

Zajímají-li vás čeští filmoví herci a máte navíc knihu „Kdo je kdo v českém filmu (poprvé)", která vyšla v nakladatelství Petrklíč už na začátku roku 2006, pak vězte, že se váš obzor ještě rozšíří. Jistě i díky této knížce, kterou právě držíte v rukou, se dozvíte to zásadní o známých hereckých osobnostech, na něž v prvním dílu této řady prostě nedošlo.

Následující stránky této publikace se tedy opět zaobírají kumštýři, které dnes známe jen z filmů pro pamětníky, ale rovněž herci, kteří se na stříbrném plátně proslavili mnohem později. Každá kapitola si všímá nejen základních dat, milníků a zásadních filmů dané osobnosti, přičemž nechybějí ani jiné důležité údaje o umělecké kariéře.

Autor knížky si ve svém výběru všímá nejen excelentních hvězd, ale stejně tak pozoruhodných hereckých osobností, které dovedly mistrovsky zahrát vedlejší či menší roli. Současně nezapomíná ani na ty, kterým kdysi učarovalo herectví a své první šance nepromarnili, ale posléze přece jenom poněkud „přesedlali": jako například Milan Hein, kdysi herec, dnes principál úspěšného pražského komorního divadla Ungelt.

A třebaže se nakonec ani v této knížce nedostalo na všechny naše herecké osobnosti, vězte, že mnohé může napravit plánovaný třetí díl…

Pavel Hora

JIŘÍ ADAMÍRA

Narozen: 2. dubna 1926 v Dobrovicích u Mladé Boleslavi

Zemřel: 14. srpna 1993 v Praze

První film: Vítězná křídla (1950)

První velká role: JUDr. Veselý ve filmu …a pátý jezdec je Strach (1964)

Poznávací znamení: Elegantní, uhlazený, zdvořilý, vůči ženám gentleman. Intelektuál s jistými aristokratickými znaky. Noblesa, nadhled, moudrost. Přesně takový byl i v soukromí.

Jeho herecké začátky spadají ještě do období druhé světové války, kdy se stal členem pražského Divadla mladých pionýrů Václava Vašátka. V té době už ovšem pražský rodák Jiří Adamíra (1926 – –1993) dobře věděl, byť předtím vystudoval gymnázium a potom ještě průmyslovku, že nechce dělat něco jiného. A co si tenkrát předsevzal, za tím si šel.

Jako herec noblesního až aristokratického typu nezačínal v Praze, nýbrž v tehdejším Gottwaldově. V tamním Divadle pracujících, kde v roce 1946 debutoval ve hře Každý něco pro vlast, vydržel skoro šest let. Mezitím si zahrál ve dvou filmech – Vítězná křídla (1950) a Zítra se bude tančit všude (1952) – a změnil angažmá. Odešel do Ostravy. „Životní zkušenost je nutná, protože rozšiřuje znalosti. Hravost si zachováváme díky kousku dětské duše, která by měla zůstat v každém z nás. Zůstat alespoň trochu klukem, to je naše jediná zbraň proti bačkorám," říkával herec, který si v ostravském Státním divadle zahrál Shakespearova Hamleta i Richarda III., stejně jako Goringa v Ideálním manželovi.

Když pak přišla nabídka z Prahy, zaváhal možná jen vteřinu. Nastoupil tehdy do Realistického divadla, ve kterém vydržel celých osmadvacet let. Pamětníci dodnes vzpomínají na jeho Jaga v Othellovi, Astrova ve Strýčku Váňovi, Trigorina v Rackovi, Higginse v Pygmalionu či Ivana Karamaze v Bratrech Karamazových. Teprve v roce 1990 přestoupil do činohry pražského Národního divadla, kde exceloval jako Sebrebrjakov ve Strýčku Váňovi či v roli Šamana v Topolově hře Sbohem Sokrate. Adamírovou labutí písní na naší první scéně byla postava továrníka Werleho v Ibsenově Divoké kachně.

Souběžně s návratem do Prahy, kde byl odjakživa de facto doma, začala i jeho kariéra filmového herce. První opravdu zajímavou hereckou příležitost dostal od režiséra Zbyňka Brynycha v dramatu …a pátý jezdec je Strach (1964). Následovaly filmy, kde pak často představoval nesmlouvavé muže zákona, případně rafinované intrikány. Ale objevoval se rovněž ve filmech historických a tzv. kostýmních, jako tomu bylo v případě Radúze a Mahuleny (1970), Příběhu lásky a cti (1977), Božské Emě (1979), Oldřichovi a Boženě (1984) nebo Konci starých časů (1989).

A televizní obrazovka? Na ní zazářil už jako Bedřich Branske v inscenaci Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou (1965). Později diváky zaujal i jako Patrokles Nerudný v seriálu Byl jednou jeden dům (1974) či policejní rada Korejs v sérii Panoptikum hříšných lidí města pražského (1986).

JOSEF BLÁHA

Narozen: 8. června 1924 v Novom Meste (tehdejší Jugoslávie)

Zemřel: 6. prosince 1994 v Praze

Jeho první film: student ve filmu Jan Roháč z Dubé (1947)

První velká role: Detektiv Brůžek v televizním seriálu Hříšní lidé města pražského (1968)

Poznávací znamení: Charismatický muž, který dovedl zahrát drsňáka, noblesního pána z lepší společnosti, ale i nepolepšitelného sukničkáře stejně jako taťku od rodiny či nekompromisního muže zákona. Jeho čas přišel až po čtyřicítce, kdy se stal úspěšným televizním, divadelním i filmovým hercem.

Josef Bláha se narodil ze smíšeného manželství. Otec, lesní inženýr, byl Čech, matka Slovinka. „Teprve když mi bylo jedenáct, jsme se přestěhovali do Prahy – a já se tak konečně mohl naučit česky," vzpomínal Josef Bláha v jednom starém novinovém rozhovoru.

K herectví ho to táhlo už během středoškolských studií, a tak to zkoušel s ochotnickými spolky. Za okupace se dokonce přihlásil na konzervatoř, ale nakonec mu veškeré jeho umělecké touhy zhatilo totální nasazení. Sen si splnil až po roce 1945, kdy se stal členem souboru Divadla Ference Futuristy a byl přijat na pražskou DAMU. Tu absolvoval v roce 1951 a krátce poté zakotvil v Divadle Na Vinohradech, na jehož scéně vytvořil mnoho velkých divadelních postav.

Na filmovém plátně se poprvé objevil – ještě jako student herectví – v jedné z epizodních postav v historickém snímku Jan Roháč z Dubé (1947), ale podobných malých roliček ho od té doby čekala ještě celá řada, mnohdy i zcela záporných postav. Zlom nastal až díky televiznímu seriálu Hříšní lidé města pražského (1968), ve kterém představoval detektiva Brůžka a kde měl za partnery Jaroslava Marvana v roli policejního rady Vacátka a Josefa Vinkláře jako inspektora Bouše. Postavu Brůžka si ostatně zopakoval i ve čtyřech celovečerních filmech režiséra Jiřího Sequense – Pěnička a Paraplíčko (1970), Partie krásného dragouna (1970), Smrt černého krále (1971) a Vražda v hotelu Excelsior (1971).

Policistu si zahrál i v komedii Ďábelské líbánky (1970), zatímco dvojnásobného vraha a lupiče ztvárnil v detektivce Na kolejích čeká vrah (1970). Už předtím uspěl jak v historickém snímku Kladivo na čarodějnice (1969), kde mu režisér Otakar Vávra svěřil menší roli hraběte Šternberka, tak v následujících diváckých hitech typu Dívka na koštěti (1971), kde představoval ředitele čarodějnické školy, či Hodíme se k sobě, miláčku…? (1974), v němž zase pro změnu ztvárnil postavu hudebního skladatele Petra Karáta.

Poté následovaly další úspěšné filmy Můj brácha má prima bráchu (1974) a Brácha za všechny peníze (1978), v nichž představoval rázného otce Pavelku, ale to už měl za sebou role v seriálech Byl jednou jeden dům (1974) a Muž na radnici (1976), kde si s chutí sobě vlastní „střihl" postavu záletného tajemníka.

K dalším výrazným rolím Josefa Bláhy rozhodně patří i jeho venkovský údržbář zemědělských strojů Vavřinec v lidové komedii Tchán (1979). Jednu z hlavních rolí vytvořil i v populárním televizním seriálu Návštěvníci (1983).

Na filmovém plátně se objevil naposledy v dětském filmu Poklad rytíře Miloty (1989), tedy pět let před svou smrtí.

RADOSLAV BRZOBOHATÝ

Narozen: 13. září 1932 ve Vrútkách (Slovensko)

První film: Mstitel (1959)

První velká role: Kašpar Lén ve filmu Mstitel (1959)

Poznávací znamení: Mužnost, síla, rozhodnost. To jsou prvotní znaky herce, který uspěl jak na divadle, tak ve filmu. Jeho typ „drsana" ho předurčil hrát postavy vesměs tvrdých chlapů, ovšem ne nemyslících monster, ale mužů hloubavých a řídících se vlastním (a klidně i selským) rozumem a morálními zásadami.

Narodil se na Slovensku, ale rané mládí prožil s rodiči, kteří jsou původem Moravané, ve Valašském Meziříčí. Tam vychodil gymnázium a prožíval své první úspěchy v ochotnickém divadle, lidové muzice i ve sportu. Měl spoustu zájmů, a proto měl dilema, jestli se má věnovat sportu, nebo herectví. Nakonec se rozhodl pro to druhé a snad nikdy nemusel litovat.

V letech 1950–1954 studoval na pražské DAMU a po absolutoriu zamířil rovnou do kolínského divadla. Byl tam sezonu, a než přišel v roce 1962 do Prahy, vystřídal angažmá v Mostě, Olomouci a Příbrami. V Praze působil nejdřív v libeňském Divadle S. K. Neumanna a v roce 1967 přešel do vinohradského divadla, kde strávil řadu let. Právě v tomto angažmá vytvořil celou plejádu krásných rolí – například Francka v Maryši, Marlowa v dramatu Král Krysa, Macbetha, Fausta, ale také Godunova v Caru Fjodorovi nebo Jordana v dramatizaci Hemingwayova románu Komu zvoní hrana. Dnes hraje na své vlastní scéně – v Divadle Radka Brzobohatého.

Svou první roli – zedníka Kašpara Léna – si mladík s hubenou a ostře řezanou tváří zahrál ve filmu Mstitel (1959), natočeném Karlem Steklým na motivy románu K. M. Čapka-Choda. Z dalších hereckých příležitostí vynikají například role vyšetřovatelů v detektivkách Strach (1963) a Vrah skrývá tvář (1966), kde měl za partnera Rudolfa Hrušínského. Stěžejní roli dostal i v dramatu Atentát (1964), které je de facto rekonstrukcí příprav a realizace atentátu na Reinharda Heydricha.

Z množství filmů různých žánrů i kvality, které Radoslav Brzobohatý během let své umělecké kariéry natočil, patří k těm zásadním zcela určitě „kronika moravské vesnice v letech 1945 –1958" režiséra Vojtěcha Jasného Všichni dobří rodáci (1968), „kasařská romance" Pěnička a Paraplíčko (1970) anebo další „trezorový" film Karla Kachyni Ucho (1970). Protipólem k těmto dramatickým postavám byla role Roberta ve sci-fi komedii Oldřicha Lipského Zabil jsem Einsteina, pánové… (1969), kterou natočil Oldřich Lipský.

Na televizní obrazovce slavil své první úspěchy jako mlynář v televizní adaptaci Jiráskovy Lucerny (1967) či titulní představitel v seriálu F. L. Věk (1971). Poté přišly další výrazné příležitosti, například v seriálech Jana Eyrová (1973), v němž si zahrál pastora Riverse, Dynastie Nováků (1982), Cirkus Humberto (1988) nebo aktuální Ulice (2005).

VILMA CIBULKOVÁ

Narozena: 25. března 1963 v Ostrově nad Ohří

První film: Smích se lepí na paty

(1986)

První velká role: Anděla ve filmu Výchova dívek v Čechách (1996)

Poznávací znamení: Ženskost, temperament, sexappeal. Ideální typ pro postavy osudových žen, ale také herečka, na kterou se do divadla chodí. I film, kde ona hraje, je událostí.

Teprve až po maturitě na střední pedagogické škole si rodačka z Ostrova nad Ohří podala přihlášku na pražskou DAMU. Absolvovala ji spolu s Ivanou Chýlkovou, Karlem Rodenem, Veronikou Žilkovou, Evou Holubovou a Jitkou Asterovou roce 1985, ale to už také dva roky hostovala v Divadle Na zábradlí.

Po absolutoriu DAMU nastoupila do činohry Národního divadla, odkud ale po čase odešla, aby za nějaký čas nastoupila do souboru Divadla Pod Palmovkou. Její první rolí na této scéně byla Natasja Filipovna v Idiotovi. Postupně se vypracovala na jednu z mála pražských hereček, na které diváci prostě chodí, ať hraje v čemkoliv.

Zatímco na televizní obrazovce debutovala v pohádce Co poudala bába Futéř v roce 1983, na filmovém plátně to bylo až o tři roky později v komedii Smích se lepí na paty (1986), kde ale hlavní roli hrála Jiřina Bohdalová. Na skutečně výraznou filmovou roli si však musela počkat několik let. Ještě předtím se ale objevila v menších rolích ve snímcích Čas sluhů (1989), Dva lidi v ZOO (1990), Vyžilý Boudník (1990) a Učitel tance (1994).

Teprve filmy Výchova dívek v Čechách (1996) a Báječná léta pod psa (1997) – v obou případech šlo o filmové adaptace románů Michaela Viewegha – jí poskytly konečně více prostoru. Autenticky rozehrané postavy „nóbl" paniček nebo podváděných manželek jí přinesly další a o poznání zajímavější herecké úkoly – ať už to byla Róza v příběhu o vášni a nevinnosti Kuře melancholik (1999), nacistická lékařka Waage v baladickém filmu Der Lebensborn – Pramen života (2000) nebo paní Agáta ve filmu Martina Šulíka Krajinka (2000). Ale pravda je, že až ve filmu režiséra Jana Hřebejka Pupendo (2003) dostala v českém filmu svou první velkou roli, a byla za svůj strhující výkon oceněna Českým lvem. Výrazných rolí se dočkala i v parodii Mazaný Filip (2003) stejně jako ve výpravné historické fresce Krev zmizelého (2005).

Na televizní obrazovce se Vilma Cibulková objevila v pěkné řádce inscenací a seriálů. Z těch zásadních titulů to jsou například Přítelkyně z domu smutku (1992), Život na zámku (1996), Slečna Julie (1998), Jabloňová panna (1999), Samota (2001), Lišák (2002) nebo Miláček (2002), Místo nahoře (2004), Žil jsem s cizinkou (2005) a Dobrá čtvrť (2005).

Koniec ukážky

Table of Contents

ÚVODEM

JIŘÍ ADAMÍRA

JOSEF BLÁHA

RADOSLAV BRZOBOHATÝ

VILMA CIBULKOVÁ