HISTORICKÉ MINIATURY

(Miroslav Šiška)

Třicítka miniatur nabízejících netradiční pohled za oponu dějin 20. století.

Ukážka z elektronickej knihy

© Miroslav Šiška

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-100-9

ISBN (epub) 978-80-7229-451-0

ISBN (mobi) 978-80-7229-452-7

CO SE DO MINIATUR NEVEŠLO

Před dvěmi roky se právě touto dobou dostala ke čtenářům moje knížka s trochu šalamounským názvem Historie na sobotu. Protože už na pultech není, přichází nabídka na její pokračování. Pravidla zůstala stejná - i podruhé jsem vybíral mezi svými příspěvky, které se již téměř deset let objevují v sobotním vydání Práva. "Jednohubky z historie" jsem sice tentokrát tematicky utřídil, zůstaly však opět v původním znění a jsou pouze formálně upraveny. Mohou se podávat jednotlivě, ale snesou se třeba i tři čtyři za sebou.

Většina z nich byla napsána nedávno, jiné však i dříve - proto je za každou připojeno datum narození. Některé z těchto historických miniatur měly ovšem i zajímavý porodní příběh, který se na stránkách novin přirozeně neobjevil. Vzpomenu pouze jeden z nich.

Jeho počátek se odehrál na sklonku roku 1992, když jsem připravoval článek o atentátu na Aloise Rašína - 5. ledna 1993 se připomínalo jeho 70. výročí. Při studiu podkladů jsem se od jednoho profesionálního historika dověděl, že atentátník si nechal po druhé světové válce změnit svoje příjmení. Onomu (budoucímu) historikovi bylo v roce 1945 třiadvacet let a atentátníka dobře znal, neboť s ním po jeho propuštění z vězení (1943) strávil mnoho času a byl posléze i na Okresním národním výboru v Německém (nyní Havlíčkově) Brodě v červnu 1945 svědkem projednávání jeho žádosti o změnu příjmení. Teprve v roce 2003 jsem získal doklad o tom, že k ní skutečně došlo, ale až v září 1947 a v jiných souvislostech.

Nicméně i nepřesnou doušku o novém příjmení jsem tehdy ve svém příspěvku zmínil, což mi - souhrou náhod i dalších okolností - umožnilo někdy v polovině devadesátých let osobně poznat staršího z dvojice žijících atentátníkových synů.

Ten mně mezi čtyřma očima řekl: "Jestli budete o atentátu ještě někdy psát, ozvěte se, ukážu vám něco, co ještě nikdo neviděl, a poznáte, jak to vlastně tehdy bylo." Přijímal jsem jeho slova s rezervou, ale vzpomněl jsem si na tuto nabídku koncem prosince 2002, když jsem promýšlel, co napíšu do první lednové soboty. Měl jsem štěstí. Číslo jeho telefonu platilo, a tak přede mnou 30. prosince najednou ležely vlastnoručně psané paměti dávno zesnulého Rašínova atentátníka!

Dověděl jsem se udivující zvěst - devatenáctiletý Josef Šoupal si svůj čin vylosoval, a navíc podvodným způsobem! Nejen u soudu a během dvacetiletého věznění, ale i celý svůj další život dokázal o tajemném pozadí atentátu mlčet. A objasňoval také proč - o tom všem je ostatně hned první z osmadvaceti příspěvků v této knížce.

Toho prosincového večera roku 2002 však následovalo ještě několik telefonátů, než se mi podařilo nalézt "mého historika" a domluvit si schůzku na silvestrovské odpoledne. Debatovali jsme pak spolu až téměř do půlnoci a potvrdil mi mnohé reálie, o nichž Šoupal v pamětech psal. Ty další jsem v hektických podmínkách v příštích dnech prověřoval, aby se 4. ledna 2003 mohl článek o atentátu v Právu objevit.

A pointa? Atentátníkův syn se na poslední chvíli telefonicky ozval a změnil názor. Nesouhlasil s identifikací své osoby ani s publikováním několika dalších důležitých údajů. Nezbylo, než jeho přání respektovat, změnit koncepci a článek přes noc předělat.

Výročí totiž nemohlo o týden počkat.

Miroslav Šiška,

září 2004

ZÁHADY

A OTAZNÍKY

OPOŽDĚNÁ VÝPOVĚĎ RAŠÍNOVA ATENTÁTNÍKA

"Stal jsem se nástrojem osudu a nestydím se za to. Nechtěl jsem zabít Rašína, chtěl jsem zabít Živnostenskou banku! Mířil jsem na člověka, jenž šel tvrdě přes lidské hoře a slzy, ale chtěl jsem zasáhnout to, co reprezentoval: kapitalismus rdousící tisíce mých bratří..."

Autorem těchto slov, která zazněla 4. července 1923 v porotní síni zemského trestního soudu v Praze a jež se pak druhý den objevila snad ve všech denících, byl Josef Šoupal, který půl roku předtím spáchal atentát na ministra financí Aloise Rašína. Slova pocházela z jeho prohlášení, jež na závěr své obhajovací řeči přečetl jeho právní zástupce dr. Bleha. Ač se od té doby právě toto atentátníkovo prohlášení často cituje jako nesporný doklad motivu jeho činu, nikdo dosud nedokázal vysvětlit, co tehdy chtěl Josef Šoupal svou podivínskou a poněkud mysteriózní úvodní větou vyjádřit: "Stal jsem se nástrojem osudu a nestydím se za to."

Alois Rašín na snímku z roku 1895. Tehdy samozřejmě ani v nejmenším netušil, co se stane v pátek 5. ledna 1923 před jeho bytem v Žitné ulici.

Shodou okolností se až 80 let od dvou osudových výstřelů Šoupalova browningu naskytla příležitost tuto záhadu rozšifrovat. A pramenem k tomu se stal samotný atentátník! Ten totiž někdy v druhé polovině padesátých let připravoval jistou podobu svých pamětí a nabídl je k vydání jednomu tehdejšímu nakladatelství. Byl sice odmítnut, ale nedokončený originál textu se podivuhodným řízením osudu zachoval do dnešních dnů. Někdejší střelec ze Žitné ulice v něm osobitým způsobem vylíčil nejen to, jak "se stal nástrojem osudu", ale vysvětlil také proč bezprostředně po svém činu, při pozdějším vyšetřování, před státním soudem, při odpykávání dlouholetého trestu ani nikdy potom tajemné pozadí atentátu neprozradil.

„VŠECHNO VÁM POVÍM"

O samotném průběhu události z pátečního dopoledne 5. ledna 1923 přitom nikdy žádné spory nebyly, neboť atentát se odehrál před svědky. Ráno si Šoupal počkal na ministra před jeho domem, a když se Rašín krátce před devátou hodinou chystal nastoupit do služebního vozu, zasáhl ho zezadu jednou ze dvou střel své pistole Walter ráže 6,35. Poté se dal okamžitě na útěk a skryl se v průjezdu jednoho domu v nedaleké Příčné ulici. Tam ho za několik minut policisté objevili a bez jakékoliv odporu zatkli.

Podle výpovědi jednoho z nich jim mladík v tmavé chodbě sám vyšel vstříc se slovy: "Pánové, nestřílejte, všechno vám povím." A zatímco byla hledána zbraň, bez vyzvání řekl zatýkajícímu inspektorovi Panuškovi, "že to udělal z přesvědčení" a "že chtěl ministra Rašína zastřeliti již 11. prosince, ale že mu to nějaká dáma překazila".

Když byla vražedná pistole nalezena, nechal se atentátník bez odporu odvést na nedalekou policejní strážnici, kde zjistili jeho totožnost a byl převezen na policejní ředitelství do Bartolomějské ulice. Tam rodák z Německého Brodu Josef Šoupal, který se měl od 2. ledna stát pracovníkem filiálky Slovanské pojišťovny v Hradci Králové, sebevědomým až výsměšným tónem při výslechu oznámil, že se ministra pokoušel zabít už několikrát (což bylo později při vyšetřování svědecky prokázáno).

"Při výslechu Šoupal prohlásil," psalo druhý den Právo lidu, jakož i další listy, "že čin provedl s rozmyslem a že chtěl dra Rašína zavražditi. Činem svým prý prospěl proletariátu, protože zastrašil reakci, jejímž představitelem ministr Rašín prý je. Šoupal při utvoření strany komunistické stal se jejím stoupencem. Koncem září 1922 však ze strany vystoupil, protože prý se tato staví proti ´individuální akci´. Sám prý je anarcho-komunista. Dr. Rašín hájil prý zájmy svého bankovního koncernu a representoval československou plutokracii."

Po takovém doznání chtěli vyšetřovatelé znát Šoupalovu politickou příslušnost. V protokolu je zaznamenána jeho odpověď: "Nejsem v žádné politické straně a jednal jsem z vlastních pohnutek. Jsem anarchista, jsem anarchista z přesvědčení. Víc se mne raději neptejte, víc vám stejně nepovím."

HLEDÁNÍ INSPIRÁTORA ČINU

S tím se ovšem policejní orgány přirozeně nespokojily a okamžitě se rozeběhlo intenzivní vyšetřování. První indicie nasvědčovaly, že útočníkem by mohl být nějaký legionář, neboť ministr měl na sklonku roku 1922 - v důsledku některých svých výroků - s touto vlivnou organizací ostrý spor. Tato stopa ale rychle vychladla a objevila se druhá verze: atentát na Rašína je dílem rozsáhlého komunistického spiknutí.

V duchu této hypotézy rozjeli pražští kriminalisté v Německém Brodu rozsáhlou akci s cílem vypátrat předpokládaného intelektuálního původce atentátu. Snadno zjistili, co nebylo žádným tajemstvím - že Šoupal pochází z chudých proletářských poměrů, jeho otec je stavebním dělníkem a matka podomácku opravuje kazové punčochy; že je nejstarším ze tří dětí, vystudoval obchodní školu a své okolí udivoval na svůj věk velkou sečtělostí. Že až donedávna byl jednatelem krajské organizace komunistického Proletkultu.

Četníci vyslechli desítky svědků a zatkli několik Šoupalových vrstevníků, vesměs jeho přátel a známých, nebo spolupracovníků. Při konfrontacích někteří z nich vypověděli, že v jejich přítomnosti Šoupal o svém záměru odstranit Rašína nepřímo mluvil. Jiní uvedli, že se před nimi zmínil i o svých dvou nevydařených pokusech, další potvrdil, že Šoupal trénoval střelbu z nově zakoupené pistole.

Jediná zachovaná a přitom značně nekvalitní fotografie atentátníka Josefa Šoupala z roku 1923, kdy byl odsouzen k 18 letům vězení. Vpravo snímek téhož muže někdy z padesátých let, kdy se už ovšem jmenoval Josef Pravda a sepisoval svoje originální svědectví o zákulisí atentátu na Rašína.

V polovině ledna 1923 bylo ve spojitosti s atentátem proti desítce z nich zavedeno trestní řízení. Čtyři byli sice za několik týdnů propuštěni na svobodu, ale zbývajících šest bylo v prosinci 1923 pro údajnou spoluúčast souzeno a čtyři museli na několik měsíců do vězení.

Mezi propuštěnými byl 18. května 1923 také 56letý Theodor Eisler, který se od všech ostatních věkově i jinak odlišoval. Byl jakýmsi spiritus agens kulturního a společenského života v Německém Brodě, známým komunistickým funkcionářem (členem krajského vedení KSČ a předsedou Proletkultu), ale také brodským sousedem Šoupalových. Právě o něm - jak lze doložit z policejních spisů - se vyšetřovatelé dlouho domnívali, že je intelektuálním původcem činu nezralého mladíka. Tím spíše, když zjistili, že ráno 4. ledna 1923 odjížděl Eisler z Brodu stejným vlakem jako Šoupal do Prahy.

Podle Eislera to byla náhoda, což svým způsobem potvrdila jiná svědectví, podle nichž Eisler skutečně vystoupil ve Světlé nad Sázavou a měl tam obchodní zájmy. Ve vazebním spisu (s datem 14. února 1923) se v této souvislosti uvádí: "Dále zůstává podezření, že snad Eisler utvrzoval Šoupala v jeho úmyslech; v tomto směru Eisler rovněž popírá a Šoupal vliv takový vylučuje, tvrdě, že s Eislerem se málo stýkal."

SÁM A BEZ SPOLEČNÍKŮ

Ve stejném spisu se v souvislosti se zdůvodněním zatčení Theodora Eislera a zahájením trestního řízení proti němu uvádí výpověď svědka Josefa Peňáze, který se s ním setkal v létě 1922 ve vlaku. Podle tohoto svědectví se tehdy Eisler během jízdy v přítomnosti několika osob při rozhovoru o politice mimo jiné i takto vyjádřil:

"Stojím na stanovisku teroru, byť i ho prováděla menšina proti většině, když je úkolem menšiny zabezpečiti společenský řád. Vývojem nikam nedojdeme, zde je nutno provésti činy. Žijeme v době revoluce a jest nutností v zájmu proletariátu odstraniti všechny nepohodlné lidi, kteří brání uplatnění nového společenského řádu. Jinak to nepůjde, každá revoluce vyžaduje oběti. Co se dělá dnes v Rusku, bude muset nastoupiti i proletariát čsl. republiky. Každý, kdo se postaví svaté věci v cestu, ví, že provádí trestný čin a musí být odstraněn. Teror jest nutností."

Na námitku kohosi, že politická vražda je zločin, prý Eisler podle Peňáze odvětil: "Já to schvaluji, pak-li to vlastně slouží věci proletariátu." Dodejme, že Eisler při konfrontaci s Peňázem všechny tyto výroky popřel a tvrdil, že "o politické vraždě vůbec řeči nebylo".

Vyšetřování Šoupala skončilo v polovině března a na konci května na něho podalo státní zastupitelství obžalobu za zločin dokonané úkladné vraždy. Mimo jiné se v ní pravilo, že obviněný se "ihned po činu bez obalu doznal" a "neodpovídá pravdě jeho nynější tvrzení v soudním vyšetřování, že neměl toho úmyslu, že ho také nikdy nedoznal, že mluvil jen o odstranění ministra Dra. Rašína a že ho chtěl jen poraniti, aby to nebylo životu nebezpečné, ale aby Dr. Rašín byl politické činnosti neschopen aspoň pro bližší dobu".

Jiná pasáž obžaloby potvrzovala, že o pozadí svého činu Šoupal i nadále mlčel. "Obviněný tvrdí," čteme v ní, "že čin spáchal sám, bez společníků, že se k němu sám odhodlal, nebyv nikým sváděn nebo podporován. Také vyšetřování v tomto směru účasti jiných ještě osob na jeho činu nemělo výsledku. Nutno tedy za to míti, že zvěsti o jeho úmyslu od obviněného samého vyšly."

DVACET LET ZA MŘÍŽEMI

Alois Rašín zemřel na poranění míchy 18. února 1923. Přesně za měsíc byl v parlamentu po bouřlivé debatě přijat zákon na ochranu republiky a téhož dne i zákon o státním soudu. Ačkoli Šoupal svůj trestný čin spáchal dva měsíce před jeho vydáním, byl podle nového zákona - zřejmě z exemplárních důvodů - jako vůbec první souzen právě on.

Když ovšem 4. července soudní jednání začalo, Šoupal odmítl vypovídat s tím, že kompetenci státního soudu v jeho při neuznává. Prohlásil, že se "necítí vinen v žádném směru", a chtěl z papíru přečíst svoje prohlášení. To mu v této chvíli nebylo umožněno a později to zase odmítl on. Učinit tak nakonec mohl až na konci celého líčení jeho obhájce. Rozsudek zněl na 18 let těžkého žaláře. Od absolutního trestu možná Šoupala zachránila skutečnost, že mu v době činu chyběly tři měsíce do dvaceti let, což byla v tehdejším trestním právu směrodatná okolnost při vynášení rozsudku smrti.

Trest si odpykal celý - v Kartouzích a v Plzni na Borech. Za různé prohřešky mu byl zvýšen o další dva roky, takže na svobodu byl propuštěn v roce 1943. Další Šoupalovy osudy jsou námětem na román a jejich rozkrývání je detektivní zápletkou, při jejímž luštění se ovšem jen obtížně hledají svědectví a dokumenty.

Čtyřicátník Josef Šoupal se vrátil do rodného Německého Brodu a ještě v roce 1944 se oženil. Po válce se z jeho manželství narodili dva synové a on sám se pokusil zapojit do veřejného života. Se svými názory však neuspěl a těžko sháněl zaměstnání - snad i pro své s atentátem navždy spojené jméno, a tak si ho na podzim 1947 nechal úředně změnit a jako Josef Pravda odešel do pohraničí. Žil nejdříve ve Františkových Lázních a od roku 1951 v severních Čechách, kde také 2. listopadu 1959 zemřel.

Josef Šoupal alias Josef Pravda zvolil pro odhalení tajemství, které v sobě nosil přes 35 let, zcela zvláštní formu. Nepsal paměti způsobem, jak bývá obvyklé, ale zvolil, jak sám poznamenává, podobu humoristicko-satirického románu, v němž se realita prolíná s fikcí. Nedokončené dílko naštěstí uvádí jakousi "předmluvou autora", v níž sice rovněž vypráví z pozice třetí osoby a i ta je psána jazykem z počátku dvacátých let, drží se v ní však aspoň skutečných událostí.

Svoje "paměti" sepisoval na sklonku života a na okamžiky z let 1922-1923 i další léta právě s tímto odstupem nahlíží. Z hodnověrného svědectví víme, že až do konce života zůstal přesvědčeným proletářem a těžce nesl, že mu nebyla vrácena legitimace člena KSČ - ta legitimace, kterou odevzdal v září 1922 vědomě jen proto, aby nediskreditoval tehdejší komunistickou stranu. Proto tehdy bezprostředně po zatčení sám od sebe vyhlašoval, že je anarchokomunista, a jiným pak později třeba i tvrdil, že byl k atentátu inspirován S. K. Neumannem.

"Aby si Šoupal zahradil možnost učiniti odhalení o skutečném pozadí atentátu v Žitné ulici," píše v jedné z pasáží, "učinil tako

Úvodní pasáž z rukopisu podivuhodných vzpomínek Josefa Šoupala-Pravdy o tom, jaké bylo pozadí atentátu na Rašína v lednu 1923. Započatá věta na posledním řádku zní takto: "Atentát byl inspirován Theodorem Eislerem."

vých ,odhalení´ během patnácti let (1923 -1938) asi dvacet! Jedno sensačnější, než druhé."

O několik řádků dále myšlenku završil: "Štěstí, že neměl Šoupal v oněch letech možnost nahlédnouti do kouzelného zrcadla, které by mu ukázalo budoucnost! Kdyby vylosovaný pachatel a socialistický ilusionista viděl v takovém kouzelném zrcadle ten organisovaný bojkot a nezaměstnanost, které budou jeho údělem po vyhnání okupantů z vlasti, potom učinil by pravděpodobně poslední odhalení již tenkrát! Snad, možná, sotva, nikoliv! Pravděpodobně ani tehdy ne. Protože takový socialistický ilusionista má svá kouzelná zrcadla a svoje pohádky, fantastičtější, než pohádka o stříbrné mističce a šťavnatém jablíčku."

ATENTÁT SI VYLOSOVAL PODVODEM

Ano, "mladý bojovník za Světovou sociální revoluci Šoupal" si svůj atentátnický čin vylosoval - a navíc podvodným způsobem! To je nejdůležitější informace mezi všemi mnohdy i všelijak zašifrovanými a dobovou frazeologií (psal na sklonku padesátých let) poznamenanými sděleními. "A mnoho let trvalo," konstatuje hned na první stránce předmluvy, "než žalářovaný Šoupal odhalil celé pozadí odporné kabaly z 29. září 1922."

Celá událost se odehrála právě tento den večer po 22. hodině v domě nám již známého Teodora Eislera a při schůzce, kterou Šoupal označuje slovem "konspirace" (myslel tím zřejmě jednání komunistické buňky). Z desítky přítomných účastníků byl nejmladší, všichni ostatní byli starší 35 let. Jménem identifikoval pouze jistou Annu Šrajerovou, ostatní již asi zůstanou navždy v anonymitě. Právě tato žena "osudného večera vyměnila v nestřežené chvíli celé osudí černou krabičku 20 x 20 x 20 cm - která stála na velkém pianě, a nahradila ji podobnou, kterou měla připravenu v kabele na židli u piana.

V této krabičce však byly "jenom samé jedničky s křížkem", tak že si Šoupal nemohl nevytáhnout nic jiného. Tak byl "vylosován" k provedení činu, jehož objekt onen večer však ještě nebyl určen v úvahu prý připadal ředitel Živnobanky Jaroslav Preiss a také Alois Rašín. Ten se stal podruhé ministrem financí až 7. října 1922 a volba padla nakonec právě na něho.

Podle svědectví Šoupalovy manželky jednal "vylosovaný" pod velkým tlakem a údajně se i zdráhal "úkol" provést, ale bylo mu vyhrožováno likvidací, neboť příliš věděl. Po 35 letech došel někdejší střelec ze Žitné ulice na stránkách svého "románu" k poznání, jak byl Eislerem po léta mystifikován a byly mu sugerovány idealistické revoluční představy. Kdyby prý v době svého činu znal skutečné pozadí a mohl vypovídat, nebyl by prý žádným soudem na světě odsouzen.

Osudný den 29. září 1922 označuje jako "rafinované spiknutí", na jehož odhalení životní zkušenosti devatenáctiletého jinocha nestačily. "Vlastenečtí učitelé a katechetové obecných škol," dodává s lítostí, "udělali potom ve službách lživé legendy z obětního beránka Šoupala herostratovské strašidlo.

Stejné strašidlo nacisté a kulty osobnosti o deset let později udělali z mladého Holanďana Van der Lubbeho. Jenom politický ignorant mohl by o tom dnes pochybovati.

Rybičky chycené na revoluční třpytku."

Koniec ukážky

Table of Contents

CO SE DO MINIATUR NEVEŠLO

ZÁHADY A OTAZNÍKY

OPOŽDĚNÁ VÝPOVĚĎ RAŠÍNOVA ATENTÁTNÍKA

SMRT O NÍŽ SE MLUVILO

VÁLKA MĚLA HRDINY I ZRÁDCE

TĚŽKÁ LÉTA PADESÁTÁ

ŽENY A MILENKY V ŽIVOTECH POLITIKŮ