Ukážka z elektronickej knihy

© Milena Tenczová

© Ilustrations Inka Delevová

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-174-8

ISBN (epub) 978-80-7229-425-1

ISBN (mobi) 978-80-7229-426-80

Předmluva

Tuto knihu bych ráda věnovala všem lidem, kteří mají pocit, že nepatří do starého železa, a chtějí ještě v životě něco dokázat, prostě, nechtějí být sami!

Není to návod na seznámení, není to vůbec žádný návod. Napsala jsem své zážitky se seznamováním. Jsem úplně obyčejná žena, která si jednoho krásného dne řekla, že najde normálního mužského! Jak se mi to povedlo, to ať posoudí laskavě čtenář.

Jak na to?

Jsem rozvedená již několik let. Můj syn se odstěhoval a já zůstala sama. Není to zrovna lehké, ale to bych nesměla být Beran, abych něco vzdávala.

Přesto mi nějakou dobu trvalo, než jsem si uvědomila, co vlastně chci. To je asi v životě nejdůležitější. Něco chceme, ale současně nechceme. Každý chce prý vyhrát ve sportce, já třeba ne. Když to někomu řeknu, kouká na mě s údivem. Opravdu nechci. Z jednoho prostého důvodu. Byla bych pak asi lakomá, nikomu bych už nikdy nepomohla, a co je nejhorší, strašně bych se bála o své peníze! Dejte mi s tím pokoj! Já prostě nechci vyhrát! To vím jistě.

Koukám, že odbíhám od tématu. Myšlenky mi utekly bůhví kam. Já chci mluvit o tom, co chci. Potřebuji milujícího životního partnera i šikovného mužského, třeba i na utažení kapajícího kohoutku. Nechci chodit prosit sousedy a dívat se na jejich protáhlé obličeje, když říkají: „RÁD TO PRO TEBE UDĚLÁM." Chci svého vlastního chlapa, kterého budu půjčovat já! Už se těším, jak s nadhledem řeknu: „Manžel přijde za chvíli, paní Vonásková."

No, to je sice hezký, ale na to si můžu zavolat instalatéra. Jenže co udělám, když si večer lehnu do postele a hrozně mě zebou nohy? To asi instalatér nevyřeší. Jakmile si tohle člověk uvědomí, chybí mu chrápání vedle i špatně vymáčknutá zubní pasta… Samota je hrozná. Když můj manžel ještě žil se mnou, kolikrát jsem si říkala, jak by to bylo fajn, kdybych byla sama… a ejhle! Ono to zas tak fajn není.

Vždyť se nemám ani s kým hádat. Mám sice dva kocoury, ale ti se se mnou nehádají, prostě si odejdou. Jako všechny kočky přijdou jen tehdy, když sami chtějí. Nechci dopadnout jako ty staré dámy, kterým jsme se jako děti smáli, které žily pouze pro své čtyřnohé kamarády. A jak to u nich páchlo… no prostě hrůza. Vylučovací metodou jsem se dopracovala k tomu, co bych určitě chtěla. Nastává další problém. Jak na to? Vždycky si říkáme, uděláme to jako ti druzí. Inzerát!!!! V mládí jsem neměla problém se s někým seznámit. Prostě se šlo tancovat a bylo to! Měla bych být k sobě trošku upřímná, nesmím zapomenout, že jsem byla o třicet let mladší, o dvacet kilo lehčí, o vráskách nemluvě, ale hlavně, milé dámy – byl výběr! Co si budeme namlouvat, čím je člověk starší, tím je to těžší. Inzerát je tak ponižující, připadám si jako někde na výstavě chovných zvířat. Jen ukázat zuby. Ale jiná možnost mi asi nezbývá. Jdu na to!!!

Vždyť to nebude tak těžké. Ráno vstanu, bez brýlí se podívám do neumytého zrcadla a řeknu si: já vlastně nejsem ještě tak hrozná. Když však otřu zrcadlo, nasadím brýle… Nejraději bych si šla zase lehnout, tak se nemám ráda. Snad jsou na tom některé hůře! Musím se utěšit, abych neztratila poslední kapku sebedůvěry. Je sobota ráno a já bych měla doma tolik práce, ale mám plán a ten začnu hned realizovat. Žádné výmluvy.

Plná elánu zapnu počítač, nastavím seznamku, a co teď? Co mám proboha napsat? Stará, tlustá, navíc kuřačka. Když si budu vymýšlet, asi to brzy praskne. Napíši raději pravdu.

Ne, nejdříve si něco přečtu, na psaní mám času dost. Najdu si tu správnou kategorii, vyhledám si vhodný region a začnu se zájmem číst: 52/185/85 mladě vyhlížející, sportovní postavy, štíhlý nekuřák se zájmem o sport hledá ženu podobných vlastností do 45 let. No, tak to je bezvadný! To já jsem pravý opak. Něco mě sice nutká odepsat, ale nechám si zajít chuť. Čtu další: 56/178 štíhlé, sportovní postavy hledá soběstačnou ženu, nekuřačku drobné postavy do 45 let. Taky dobrý. To je skoro pro mě, jenže nejsem drobná, kouřím a je mi skoro o deset let víc. Nevadí, jdu dál. Tady by snad mohlo být něco pro mě. No jo, ten je zase z Moravy a to je pouhých

400 km. Asi si půjdu udělat kafe a dám si k tomu jednu zdravotní (myslím cigaretku), aby všichni ti nekuřáci měli vztek. Musím na to jít jinak, vyberu si jinou skupinu.

Kategorie dopisování. Co třeba tenhle inzerát 53/185/80 VŠ hledá ženu štíhlé nebo plnoštíhlé postavy. No, a máme vyhráno, to je určitě ten pravý! Než odepíši, ještě zavolám sestře, že jsem našla toho pravého. Začínám si malovat, jak budu mít pěkného, chytrého a hodného mužského, romantické procházky po parku, zamilované oči, držení se za ruce…

Zavolat sestře se mi nepovedlo, určitě ji zase bolí hlava, asi bude spát. Nevadí, však já ji překvapím, to bude koukat, až jí představím toho bezvadného mužského. Tehdy mě totiž ani ve snu nenapadlo, že by mě třeba nechtěl. Prostě jsem se začala houpat na obláčcích, snít a při tom jsem si malovala budoucnost v těch nejrůžovějších barvách. Hned jsem si sedla, zhluboka se nadýchla a začala psát odpověď. Jak jsem od přírody upřímná, vše jsem napsala popravdě, nic jsem si nevymýšlela.

Věk, výšku (váhu jsem si netroufla konkrétně definovat), vzdělání, povolání, že žiji sama a všechno, co by protějšek mohlo zajímat. Ve své velké naivitě, celá nadšená, jsem to odeslala a doufala, že odpověď přijde okamžitě, což se samozřejmě nestalo. Nevím jak vy, ale já, když jsem nervózní, tak se cpu. Otevřu ledničku, kouknu a zjistím, že jsem zapomněla nakoupit. Mám sednout do auta, nebo budu jíst, co dům dá? Rozhodla moje lenost. Pomyšlení, že se budu muset obléct, že půjdu do ledové noci a hlavně: koukat se do nevlídných tváří znuděných prodavaček. Živě jsem si vše promítla v hlavě a okamžitě došla k závěru, že i zbytky jsou vynikající.

Spořádajíc vše v ledničce, mažu rychle k počítači a celá netrpělivá prohlížím poštu. Ono nic! Jelikož jsem technický antitalent, raději jsem šla zkontrolovat, zda pošta odešla. Neodešla. Asi po půl hodině usilovné práce, jsem se konečně dostala na vytouženou stránku seznamky a s vypětím posledních sil jsem odpověď odeslala. Usadila jsem se do křesla a vyčerpána tím nadlidským výkonem, opět jsem začala snít.

Každý večer jsem plná očekávání otvírala poštu. Nic a zase nic. Po týdnu mi konečně došlo, že odpověď nepřijde. Mé zklamání bylo nepopsatelné. Chvíli jsem se zlobila na toho nevděčníka, který vůbec nevěděl, o co přichází, chvíli mi bylo do breku. Nakonec přece jen zvítězil vztek! Stejný vztek, který mi v životě již tolikrát pomohl.

Vzdát se, ani náhodou! Odpovím na další inzerát. Koho si vyberu tentokrát? Budu skromnější, vyberu si nějakého „horšího", ten bude stačit. Sednu k počítači a začínám hledat. Tolik hvězd snad ani nebe nemá.

Jak se mám těm mužům vyrovnat? Jeden lepší než druhý. „Sympatický, mladšího vzhledu, sportovně založený podnikatel hledá ženu do…" Tak to taky ne, jdu na další. Proč vlastně všichni hledají někoho alespoň o deset let mladšího? Za normálních okolností by člověk měl komplexy, ale občas je přiložené foto a mě uklidní, když vidím vzdálený, jemně rozmazaný profil, kterému chybí vlasy. Jakási postava, téměř zakrytá podnikatelským psacím stolem, a pokud člověk nemá lupu, má stejný pocit, jako když se sám dívá po ránu bez brýlí do zrcadla. Uklidnila jsem se a s vervou se vrhla do nového dobrodružství.

To je všechno na nic, půjdu na to z opačné strany. Já si budu diktovat a vybírat. Když čtu ty nároky, proč si nemůžu jednou klást podmínky já? Dám si sama inzerát.

Napsala jsem (přiznávám, že poprvé mi pomáhal syn, který o mně má z neznámých důvodů dost vysoké mínění – až na tu nadváhu), jako starý poctivec popravdě, velice strohý a dle mého názoru výstižný inzerát v následujícím znění: HLEDÁM NORMÁLNÍHO MUŽE DO NEPOHODY. Teď budu čekat. Přibližně po týdnu mi přišly celé dvě velice krátké odpovědi. Hurááá (zajásala jsem) a okamžitě jsem odpověděla. Tím to vše začalo! Omluvám se všem slušným pánům, po čase jsem zjistila, že ještě opravdu existují, ale nebudu předbíhat. Jen podotýkám, že nejsem žádná bojovnice za ženská práva, i když to snad tak vypadá.

Moje první rande

Opět šťastná sednu k počítači a píši odpověď. Jmenuji se Jana 55/160/ /75 SŠ povoláním učitelka, již několik let rozvedená, bez závazků, kuřačka, mám ráda přírodu, pohodu, mám dvě kočky a jsem osamělá. Myslím, že to bylo výstižné, ale hlavně pravdivé. Ještě si zkontroluji pravopis, chyby tam zrovna mít nemusím. Kamarádka mi nedávno vyprávěla, jak dostala odpověď na inzerát a dotyčný napsal „miláček" s tvrdým Y. Asi si ze mě utahovala nebo to byl překlep, ale je to i tak silná káva.

Vypadá to, že můj text je v pořádku. Snad se mi ho podaří i odeslat. Co se to děje? Ono to opravdu odešlo (já se nějak lepším). Kdybych tak ještě uměla přičarovat pozitivní odpověď. Odpověď přišla celkem brzy. PROSÍM POŠLETE MI VAŠE FOTO. A jeje, to je špatné, jak jsem už byla na sebe pyšná, ale co teď? Jedno je jisté, sama to nezvládnu. U cizích si ostudu dělat nechci, syn je opět mimo republiku, tak kdo mi zbývá? Budu si trochu lámat hlavu.

Snad by to šlo nějak přes mobil. Dostala jsem k Vánocům za trest nový mobil, s kterým jsem se naučila SMS-kovat zprávy, které občas smažu dřív, než je stačím odeslat, a mnoho dalšího. Tento moderní výrobek kdosi vymyslel s fotopřístrojem i kamerou a já nebohá ho mám používat. Marně jsem doufala, že to nikdy nebudu potřebovat.

Co se dá dělat. Hurá do koupelny, učesat, namalovat se, obléci si svetr zakoupený ve slevě u trhovců, který vypadá docela draze. Nesmí se však prát, protože pak změní tvary a člověk se nestačí tak rychle zmenšit v pase nebo přibrat na objemu. Ještě poslední úpravy a jde se na to.

Představuji si samu sebe před zrcadlem bez brýlí – nic nevidím… no, budu to muset nějak udělat. Po chvilce marných pokusů, jak mám vlastně foťák držet, jsem konečně udělala první snímek. I když jsem se hodně snažila, nebylo nic vidět. Byla tam nádherná, přímo milosrdná tma, která nedovolila vystoupit mému obličeji, natož vráskám. Nasadím opět brýle a pokouším se znovu. Výsledek byl tentýž.

Usoudila jsem odborně, že bych asi měla použít blesk. Návod nevlastním, jelikož můj synek předpokládal, že matinka je normální člověk, který si s tím poradí. To se hošík hrozně mýlil, ale nikdo není dokonalý a já mu odpustila. Po hodině marné snahy jsem konečně zjistila, že tam blesk není. Vzpomněla jsem si na příhodu, která se stala asi rok poté, co jsem si zakoupila zánovní auto s klimatizací. Jelikož auto nebylo nové a klimatizace nefungovala, brala jsem to jako smutný fakt až do doby, kdy můj švagr, sedící vedle mne, zmáčkl jeden velmi dobře viditelný knoflíček na palubní desce a prohlásil, že klimatizace je zcela funkční. Výhodou bylo, že jsem si ušetřila rok bolesti v krku.

Ale musím se vrátit k té fotce. Když mi konečně někdo odpověděl a požádal o fotku, musím to zvládnout. Napadlo mě vyjít před dům, kde by mohlo být víc světla. Zatím se sluníčko schovalo za černé mraky (určitě mi to udělalo naschvál) a já byla opět v koncích. Nikdy se nevzdávej! Dobré přísloví, které se lehce říká, ale hůř vyplní. V koupelně mám dvě světla, která by se dala spojit, to by mohlo vyjít. Nejdříve se musím převléknout, protože mám na sobě „chodicí" kalhoty, tzn. kalhoty, ve kterých se svou současnou váhou nemohu sedět, pouze chodit a i to jen velmi opatrně. Převlékla jsem se do „sedacích" kalhot, ve kterých jsem byla částečně schopna se pohybovat. Měla jsem to dokonale promyšlené. Sundám brýle, opatrně vylezu na okraj vany, strčím hlavu mezi obě světla, zmáčknu a budu mít super fotku.

Tak úplně to nevyšlo. Vylezla jsem sice na hranu vany, strčila hlavu mezi obě světla, ale v okamžiku, když jsem chtěla zmáčknout spoušť – bez brýlí, přehlédla jsem lahvičku šamponu, o kterou jsem zavadila, ztratila rovnováhu a ladně, s přímo uměleckým provedením, jsem letěla dle zákona přitažlivosti. Přistála jsem na své nejobjemnější části těla. Jak jsem přistála, nebylo nic proti tomu, kde jsem přistála. Byla jsem uvězněna mezi popadanými flakony, lahvičkami, kartáčky a žínkami v neuvěřitelně zkroucené poloze ve vaně. Nějakým záhadným způsobem jsem se zapasovala mezi všechno to harampádí a zůstala bezmocně ležet.

Rozhlédla jsem se a udělala první pokus o vyproštění z této velmi ponižující situace. Podotýkám, že první, protože jak jsem padala, otevřela se lahvička s tekutým mýdlem a celá se na mě vylila. Stěny vany byly najednou tak kluzké, že se mé nebohé prsty marně snažily někde zachytit. Nejprve jsem zavřela zbyteček tekutého mýdla, který ještě v lahvičce zbyl, pak jsem vyházela přebytečné nicotnosti, které patří za normálních okolností na okraj vany a v takto vytvořeném prostoru jsem nastartovala další pokus o vyproštění. S vypětím všech sil jsem se centimetr po centimetru sunula směrem k vytouženému cíli – ven z kluzké, studené vany. Asi po čtvrt hodině jsem byla celá zpocená a zadýchaná konečně venku.

Tak nějak jsem po sobě uklidila a bez slitování jsem odstartovala další fotopokus. Tentokrát to bylo lepší, jen jsem držela ten zatracený fotoaparát obráceně. Jsem zvědavá, kolikrát budu ještě fotit tu postříkanou zeď. Třetí pokus. Vyšlo to! Opatrně jsem slezla z vany, nasadila brýle a co vidím? To vám byla báseň! Fotka byla sice opět černá, ale uprostřed skromně svítil miniaturní, docela mladý a skoro neidentifikovatelný obličej bez brýlí, obklopený poetickou tmou, kde si každý musel domyslet vlasy. Upřímně musím dodat, že fotka byla tak malá, že bylo zapotřebí mnoho fantazie na identifikaci ženské hlavy, natož aby mě na té fotce někdo poznal. Tak to je ono, tady není skoro nic vidět. Žádné vrásky, ani tři brady, to se to rande snad uskuteční. Fotku udělat je jedna věc, dostat ji do počítače je věc druhá. Další dilema. Musím požádat někoho z kamarádů. Přátel mám sice dost, ale nechci si u žádného udělat ostudu. Došla jsem k závěru, že nejmenší zlo bude sestra. Moje sestra je narozena ve znamení Ryb. Neodpustím si podotknout, že znám rychlejší stvoření. Za tři dny bylo moje slavné foto v počítači a já se mohla pokusit o jeho odeslání. Doufala jsem, že dotyčný pán bude mít dost trpělivosti a vydrží! Foto posláno, nezbývá než čekat. Neměla jsem žádné pochybnosti, to černé nic, kterému jsem říkala fotka, muselo zabrat. Opravdu jsem na ní vypadala mladě a přímo úchvatně.

Hned druhý den večer jsem letěla k počítači a … byla tam odpověď. Chce se sejít! Já jsem génius, ono to opravdu zabralo! Potřebuji něco nového na sebe. Mám asi špatnou skříň, jaksi se mi všechno srazilo, třeba bych v kalhotách chtěla i sedět. Možná bych to i vydržela, ale co když to dopadne jako na třídním srazu, když jsem s omluvou, že mi ujede autobus, rychle opustila společnost v nejlepším, protože můj zip nevydržel tu bezva večeři. Bylo to loni, když jsme se sešli po několika letech s naší slavnou – 4.B. Po dlouhé době jsem se tehdy velmi dobře bavila, o to byl pro mě odchod bolestnější.

Když se stal takový malér mému tatínkovi, stěžoval si na špatné nitě. Zapomínal však tehdy dodat, že mezitím přibral tak třicet kilo a kalhoty zůstaly stále stejné. Kdyby se kalhoty vyráběly třeba ze železa, nemohlo by se něco takového stát. Je sice pravda, že bychom se nemohli hýbat, ale kalhoty by jistě vydržely. V tom případě by výrobce mohl výrazně prodloužit záruční lhůtu a všichni by byli spokojeni. Proč to vlastně ještě nikoho nenapadlo? Nezbývá mi nic jiného, než zakoupit novou garderobu. Letmý pohled do peněženky mě ujistil, že to nepůjde. Přišel totiž doplatek za plyn. Dlouho jsem neváhala a nepříjemný růžový papírek uložila k ostatním na bezpečné místo do sekretáře a vyrazila. Výprodej samozřejmě skončil minulý týden, takže se budou dál hromadit růžová „zlatíčka" v sekretáři. Zapadla jsem do prvního obchodu a úslužná prodavačka špatně skrývala svůj údiv, když jsem prohlásila, že chci kalhoty velikosti 40. Odcházela jsem z obchodu s kalhotami velikosti 46 a hrozně jsem se těšila, jak se v nich bude pohodlně sedět. Ještě nějaký svetřík a boty… ty se snad nesrazily. Ono se řekne nějaký svetřík, ale dlouhé nejsou moderní a ty krátké zase nemají zakrývací efekt. Tak co? Vyřešila jsem to dlouhou halenou. Slušela mi, ale její cena opět posunula moje ubohé složenky o měsíc dál. Pro krásu se musí trpět, tak proč by neměli trpět plynaři, ne? Ještě zbývá kadeřník. Musím se rychle objednat, abych to zítra všechno stačila. Bude to fofr. Přijdu z práce ve tři a v šest mám rande. Mrzne, jako když má přijít doba ledová, já však nedbám a pádím ke kadeřnictví. Přitom jsem si nevšimla přimrzlé psí hromádky a můj rázný krok okamžitě přešel do rychlosti 0. Naštěstí i v pozici, ve které normálně spím, jsem pevně svírala zakoupené poklady. Horší bylo, že jsem se nemohla zvednout, aniž bych pustila tašky. Když tam tak ležím a přemýšlím, jak z této situace nejlépe vybruslit, několik kolemjdoucích těžko udrželo cukání koutků a já nevěděla, jestli jsem červená od mrazu nebo hanbou. Tak jsem se styděla, že jsem byla najednou na nohou, ani nevím jak. I když jsem se tvářila, jako by se nic nestalo, moje krvácející koleno stačilo obarvit celou ponožku. Pokračovala jsem již pomalejším krokem ke kadeřníkovi. Co čert nechtěl „Z důvodu nemoci zavřeno". Co teď? Nasednout na autobus, jet domů a hlavu si udělat sama. Byla jsem tak nervózní, že jsem prochodila celou noc mezi postelí a ledničkou. V práci jsem to odbyla a konečně domů, do sprchy, namalovat se, ustříhat visačky, nasoukat se do nového oblečení a může se jít! Všechno jsem zvládla za pouhou hodinu a vyrazila k tramvajové zastávce. Velmi záhy jsem však svůj krok zpomalila. Příčinou byly moje takzvané pohodlné boty. Když jsem si myslela, že se boty nesrazily, hodně jsem si asi fandila. Tlačily tak hrozně, že jsem se chtěla vrátit domů, natáhnout nohy a pustit si nějaký přitroublý seriál o lidech, které boty netlačí. Okamžitě jsem však zrádnou myšlenku zavrhla a s pocitem sebelítosti pokračovala v cestě. Kdybych byla bývala měla normální boty, tak bych tu tramvaj bez problému doběhla, ale i přesto, že ochotný řidič nějakou dobu čekal, neměla jsem šanci. Když jsem konečně došla celá umordovaná na zastávku, dveře tramvaje se zavřely a já zůstala venku. Pojede jiná, vždyť mám ještě přes hodinu čas.

Ještě nikdy jsem nikam nepřišla včas. Normálně chodím tak o tři čtvrtě hodiny dříve. Pokud neprší, tak to jde, to mohu bez problému obcházet nejbližší blok. Horší je to za deště. To totiž určitě mají všechny hospody v okolí zavřeno a stát v průjezdu můžu tak maximálně deset minut. Nevěřili byste, jak jsou lidé vnímaví a podezřívaví, když stojíte v cizím průjezdu. Mám na to však vymyšlené triky. Nejjednodušší je, prohlížet si vizitky a eventuálně se ptát zvědavých nájemníků na pana Nováka. Ještě lepší je paní Schmitzová. Nováků je hodně a mohlo by se stát, že ochotný dotázaný by se tak mohl jmenovat. Mám však pohotovou výmluvu ve smyslu: Já jsem se spletla, on se jmenuje Nový. Raději mám však restaurace, s tím je však spojen problém finanční. Když dám za jednu kávu 50 Kč, ještě to jde, ale já musím zvládnout tak v průměru tři až čtyři a to nemluvím o žbluňkajícím žaludku, pálení žáhy a neustálém hledání veřejných toalet, protože na to většinou při odchodu z restaurace zapomenu. Nejlepší je to za pěkného počasí v okolí parku, což však někdy zapříčiní, že se zapomenu a přijdu pozdě. Konečně jede další tramvaj. To je zajímavé, ta co mi ujela, byla skoro prázdná, a tahle je přecpaná, i když zrovna zahlédnu jedno volné místo. Fajn, sednu si, moje utrápené nohy si odpočinou a mohu se v klidu podívat, kdo mi volat, když jsem nemohla v kabelce najít telefon. Dveře se otvírají, chci zrovna nastoupit, když se přiřítí pán v mém věku, sotva popadá dech, odstrčí mě od dveří a mě před pádem zachrání jen mačkající se dav. Pak pán s vítězným pohledem usedne na vytoužené místo. Naděje pro mé ubohé nohy se okamžitě rozplynula. V tu ránu mě boty začaly tlačit ještě víc, jako by se mi chtěly pomstít za to, že jsem nebyla rychlejší. Nesnáším zákon schválnosti. Je to, jako když vám namazaný krajíc chleba spadne na čistě umytou podlahu, popřípadě na klín, když máte zrovna nové šaty a chystáte se jít do divadla.

Může mi někdo říct, proč tři stanice jsou delší, když v tramvaji stojíte? Tramvaj konečně zastavila a dav mě pohodlně vytlačil ven. To snad není pravda! Začalo sněžit a já marně hledám zapomenutý deštník v kabelce. Obcházení bloku je hned zavrženo a já jdu, co mě tlačící boty dovolí, schovat se do kryté autobusové zastávky. Je tam sice plno, ale já se nedám odradit a statečně se vtlačím dovnitř. Kdosi mi nehorázně šlápl na nohu, ale já držím své těžce vydobyté místo a nehodlám je opustit. Hodiny utíkají pomalu a mě začínají mrznout nohy. Mezitím se lidé na zastávce již dvakrát vyměnili. Vůbec mi nevadí zlostné pohledy, na rozdíl od nich nejsem toho názoru, že překážím a bráním v nástupu do autobusu. Mám strašnou chuť na cigaretu, ale musím si ji nechat zajít, nebo opustit chráněné místo pod střechou. Konečně hodinové ručičky ukazují pět minut před půl a já mohu vyrazit.

Malými krůčky cupitám na sjednané místo (boty při tomto stylu chůze méně tlačí) a snažím se ještě cestou upravit můj zruinovaný účes. V poslední minutě zrychlím, to aby si myslel, že jsem právě vystoupila z tramvaje. Zvědavě se rozhlížím a vtom spatřím krásného, urostlého muže s velkou kyticí růží. Nahodím svůj nejlepší úsměv a pomalu se přibližuji. Bylo to asi vnuknutí, že jsem šla pomalu. Nádherný mužský se najednou otočí o devadesát stupňů a přistoupí … k nějaké „jiné". Nezbývá, než se rozhlížet dál. Je půl a pět, nikde nikdo! Opět mi cosi říká, abych zkontrolovala na mobilu zprávy. Téměř umrzlou rukou otvírám zprávu: PROMIN MAM MOC PRÁCE NESTIHAM OZVU SE KAREL. Co se mi teď honí hlavou? Tolik utrpení jsem na sebe vzala, otlučený bok od vany, rozbité koleno před kadeřnictvím, omrzliny na nohou. To prostě není fér. Co si vlastně ten chlap myslí? Je mi jedno, že sněží čím dál víc, že mi pomalu stéká černá barva z očí na kabát a že mám mokrou pravou ponožku. Jedno mi však není, když vidím ten šťastný pár, jak se nedbaje mrazu objímá s nehoráznou vášní asi pět metrů ode mě. Ani ty růže bych nemusela mít! Co bych tak za to dala, být na jejím místě. Pomalu se otočím a se svěšenou hlavou se loudám zpět na zastávku tramvaje. Pojedu domů, sundám si boty… ta myšlenka mě naplnila obrovským pocitem blaha, dokonce jsem přidala do kroku.

Ani nevím, jak jsem se dostala domů. Počáteční radost ze zutých bot brzy pominula. Netěšilo mě, že sedím v pohodlných, vytahaných teplákách u kávy s cigaretou. Opět deprese. Jedinou útěchou je moje lednička. Stojíme u ní vždy tři a vlastně nevím, kdo z nás tří je nejhladovější. Moji kocouři si vybírají, já ne. Slupnu, co se dá. Po zdárném vyprázdnění všeho jedlého, co bylo v ledničce, se váhavým krokem ubírám ke svému počítači. Asi jsem to opět s jídlem přehnala, neboť mě rozbolelo břicho. Překonám touhu jít si lehnout a zapínám počítač.

Automaticky naskočí seznamka. Otevřu správnou kolonku a čtu. Brno, Plzeň, Karlovy Vary, to je moc daleko. Tady je něco zajímavého. Je sice o rok mladší než já, ale zkusím to. O sobě téměř nepíše. Hledá pouze hodnou ženu přiměřeného věku. Holka uklidni se a piš jednou něco normálního! Co tam tak napsat něco, co vzbudí pozornost. To je ono! Píši: NEVÍM, CO JE U TEBE NORMÁLNÍ, JÁ HLEDÁM NĚCO VÝJIMEČNÉHO. KATEŘINA. Budu si říkat Kateřina, zní to líp, snad to zabere. Ještě chvíli váhám s odesláním, pak kliknu. Měla bych asi zkusit další. Zkušenost mě naučila, že nesmím spoléhat pouze na jeden inzerát. Musím hledat a zase hledat. Jsem dnes z toho všeho nějak unavená. Kouknu na hodiny, ejhle to to uteklo, ona bude brzy půlnoc. Zítra musím brzy vstávat do práce, zase budu unavená a přitroublé kolegyně opět přijdou s tím svým: MĚLA JSI NÁROČNOU NOC? Přece nebudu nikde vykládat, že si hledám mužského přes seznamku. Vždyť by se mi všichni smáli. Řekla jsem jim, že mám známost a vypadá to velmi vážně. Určitě se těší na svatební koláčky, a proto mě stále hecují.

Půjdu se umýt a do hajan. Pokouším se rozčesat si vlasy. Nikdy bych nevěřila, že lak na vlasy spojený se sněhem bude tak dokonale držet. Musím pomalu, aby mi na hlavě ještě něco zbylo. Mám velmi jemné vlasy a ráno potřebuji mnoho zručnosti, abych vytvořila cosi, co se podobá normálnímu účesu. Vždycky jsem záviděla kamarádkám jejich krásné husté vlasy. Moje rostou pomalu, což má na druhé straně výhodu – nemusím chodit tak často ke kadeřníkovi. Nezdá se mi fér, že platím za služby u kadeřníka stejnou cenu jako ty vlasaté.

Vlezu do postele, kde již leží rozvaleni moji dva kocouři. Alespoň nejsem tak sama. Popřeji si dobrou noc a za zvuku kočičího dueta pomalu usínám s nadějí úspěšnějších dnů.

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

Jak na to?

Moje první rande