Ukážka z elektronickej knihy

© Bohuslav Švec

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 80-7229-161-8

ISBN (epub) 978-80-7229-419-0

ISBN (mobi) 978-80-7229-420-6

Tuto knihu věnuji Moulikovi

NĚKOLIK SLOV ÚVODEM

Když někdy v pátém století přišla do České kotliny rozhodující vlna slovanských kmenů, byla prý tato země pustá a zarostlá vegetací. Nové kolonisty vítaly neprostupné lesy plné zvěře, ptáků i ryb v řekách a potocích. Slované byli uchváceni krásou přírody i jejím bohatstvím. Nebylo se čemu divit, protože stepi a nehostinné kraje, odkud přišli, jim zajisté neposkytovaly to, co zde nalezli.

Ta země však byla opravdu krásná.

Nikdo z nových osadníků ale netušil, že Bohemie, jak tuto zem možná nazývali její dřívější obyvatelé, má již část své heroické doby dávno za sebou a že zdaleka není tak pustá, jak vypadá. Jistě, mnoho lidí zde nežilo, ale Slované nepřišli do liduprázdného prostoru. Nemohli však tušit, když nalézali zbytky oppid, krásných předmětů a zbraní, že zde před půl tisíciletím ještě žil národ, jehož kultura byla několikanásobně vyspělejší než veškeré slovanské znalosti té doby, že tato země produkovala užitné umění, které se mohlo směle rovnat řemeslnou úrovní římským dílnám, že dívky a ženy tohoto národa se zdobily šperky, které by jim mohly závidět i patricijky v tehdejším impériu, že jejich muži vzbuzovali respekt i u římských legionářů a to nejen svou statečností a odvahou, ale i zbraněmi, jež uměli vykovat.

Zbytky tohoto národa asi nebyly schopny vzdorovat tisícům nových kolonistů, a tak se postupně s nimi smísily, jako už jednou ve své historii s markomanskými Germány a Kvády, ale v žádném případě to však ani jednomu z těchto národů na škodu nebylo. Keltové – chcete-li Bójové, kteří zde žili, se nijak nelišili svým myšlením od člověka jednadvacátého století. Milovali se a nenáviděli, pomáhali si i škodili, byli stateční i zbabělí, měli rádi hudbu, tanec i poezii. Snili své sny a kuli své meče i plány. V každém z nás, kdo jsme se narodili v této nádherné zemi, již obklopují hradby jejích hor, koluje alespoň kapka keltské krve. Keltské, germánské i slovanské. Nemusíme se za ni stydět, je to dědictví hrdých a vyspělých národů, které zde po sobě zanechaly svoji vizitku, i když už je to tak dávno.

Dějiny však nejsou černobílé a jen arogantní hlupáci si mohou myslet, že jsou oprávněni je předělávat podle svých představ. Všechny národy a všichni lidé, kteří v této zemi kdy zabodli svá kopí, měli přeci svou pravdu, motivovanou snahou o přežití a spokojený život, jenž jim velel chovat se tak či onak. Tato skutečnost vždy ovládala jednání a životy jednotlivců, tak jako je tomu i dnes.

Příběh, který vám budu vyprávět ústy svého hrdiny, se odehrává na přelomu věků. Chcete-li, zaposlouchejte se do tichých slov, kterými vám můj hrdina vylíčí svůj obyčejně neobyčejný život.

Autor

PROLOG

Jsem Zag – člověk zrozený do doby předělu věků, kdy se národy přemisťují jako přelétaví ptáci a krev nemá větší cenu než ranní rosa v trávě. Slunce, které pozvolna zapadá, bodá do očí, ale již brzy zajde za vrcholky stromů neproniknutelných bohemských hvozdů. Kámen, na němž sedím, ještě donedávna sloužil jako obětiště bohů, dnes je vyvrácený a pohozený zcela bez jakékoliv posvátnosti. Tráva jej obrůstá a brzy zaroste úplně.

Blíží se noc. Bude temná, možná temnější než všechny předchozí.

Dnes si již ani nevzpomenu, kolikrát jsem takto v životě seděl u zničené svatyně a v duchu se vracel ve vzpomínkách k tomu, co ovlivnilo můj život a která rozcestí určovala moji další pouť. I díky jim jsem prožil to, co jsem prožil. I tato rozcestí způsobila, že jsem se naučil všechny latinské znaky a mohl tak zaznamenat své myšlenky pro příští čas, pro jiné lidi, kteří se snad tomuto umění naučí rovněž.

Po tom všem, co mě potkalo, mohu říci, že každá doba je zlá a radosti života bývají spíše jen malé. O to však více by se z nich měl člověk radovat a těšit.

Jsem Zag a prožil jsem toho tolik, že musím alespoň něco z toho sdělit ostatním, aby nedělali stejné chyby, kterých jsem se dopouštěl já, a poznali, že život je neopakovatelný a žádný z bohů jej neumí člověku vrátit, jestliže ho ztratí.

Krev vyteče, srdce přestane bít a život je nenávratně pryč. Vím to. Můj meč mnohokráte vnikl mezi žebra bojovníka a nejednou jsem byl blízek smrti, když kolem mé hlavy svištěly šípy a kov zbraně třísknul o můj štít. Druid ani kněz neumí vrátit život do těla, jež zemřelo.

Jsem Zag – bojovník a litec kovů, kovář a bard, otrok i patricij, šťastlivec i nešťastník. Kolem mě prošlo již mnoho zim a jar, mé oči viděly právě tolikrát zralé obilí i květy třešní jako spadlé listí či vánice a bídu lidí, nevím však přesně, kolikrát za tu dobu jsem otřel čepel svého meče o koženou suknici a lačně se napil vody z přilbice po skončené bitvě. Často, velmi často.

Jsem starý a unavený. Mnoho mých druhů, které jsem dobře znal, již zanechalo svůj prach na cestách světa. Dnes bych snad ani nevzpomněl, co milých tváří již zakryl čas závojem smrti a já stále ještě pamatuji rysy jejich tváří i světlo jejich očí.

Viděl jsem slévat se kmeny a národy coby jednotlivé součásti bronzu, vytvářející pevný a zdánlivě trvalý a odolný kov, aby se později rozplynuly pod náporem a žárem jiných národů, jež přicházely ze všech světa stran. Proto vím, že nic není trvalé a nic není navěky. Snad ani bohové ne. I to jsem zažil, kdy se lidé odvrátili od staletí uctívaných model a počali se klanět jiným bohům, od nichž čekali větší pomoc a pochopení.

Snad jenom lidská nenávist a zloba přetrvají věky.

Žil jsem mezi lidmi i v osamění. Dovedl jsem celé dny strávit v lesích a pozorovat zvěř. Měl jsem pocit uspokojení a trvalo mnohdy dlouho, než se mi zastesklo po lidech. Rozumět zvěři není tak těžké a dá se tomu naučit. Zvěř má předvídatelné chování – člověk je však ve svých skutcích nevypočitatelný. Stejný člověk ti jednou podá pomocnou ruku, když jsi v nesnázích, a tentýž tě při jiné příležitosti probodne mečem. Viděl jsem, jak se láska dokáže změnit v strašlivou nenávist a naopak divoká nenávist ve spalující lásku. Nechci již proto nikdy podléhat těmto zhoubným lidským vášním a raději budu v ústraní sledovat to nedůstojné lidské hemžení.

Také já jsem však poznal radosti života a okusil jsem též, jaké slasti a rozkoše může přinášet láska a milování. Znám ony opojné pocity a vím, že v lidském životě stojí za to umět s těmito věcmi zacházet, vím ale také, jakou chuť má neomezená moc nad lidmi, když můžete ovládat jejich osudy. Zažil jsem však také drásavé sžírání bezmoci i sílu následující nenávisti, která dokáže vzedmout všechny schopnosti člověka a vyburcovat jej k činu, jenž ale přinese uspokojení vaší duši jen zřídka.

Na světě je jen málo pocitů, které jsem dosud nepoznal, a proto vím, že nic není tak složité jako nitro člověka a jeho vnitřní svět. Tomuto světu nelze porozumět. Je to mé konečné poznání starce, který již nemá co ztratit, a tak si ani nic nenamlouvá ani nepřikrašluje a přijímá dary života tak, jak mu jsou dány přízní bohů. Nezastírám však, že ve svém mládí jsem byl žádostiv všeho poznání a radostí světa a nebál jsem se tehdy ani bohů ani gmonů. V mém srdci nebylo příliš pokory a byl jsem ochoten třeba se i bít pro správnou věc – a co je správná věc, jsem byl také ochoten se od moudrých učit. Nicméně často jsem však byl se svým úsudkem velmi rychle hotov a nelámal jsem si hlavu přílišnými složitostmi věcí. Takové je však mládí asi vždy.

Chci-li však vyprávět příběh svého života, musím se vrátit až ke chvíli svého zrození. Má matka mě prý porodila v době velkého hladu, kdy mráz pronikal stěnami chýše a ani oheň nedokázal ohřát prostor, kde zabaleni v kožešinách plakali mí starší bratři a sestra. V lesích, jen těsně za palisádami oppida, vyli vlci stejně hladoví, jako jsme byli my, a zvěř utekla do odlehlých koutů hvozdu. Toho času prý byla zima velmi dlouhá a mnoho lidí skosil hlad a mráz. Rodina mého otce však přežila. Přestože již dávno došly zásoby ječné mouky na placky i lůj v nádobách, dokázal otec ulovit vždy něco drobné zvěře či ptactva a udržel tak při životě svých pět dětí včetně novorozence i svoji ženu. Byl to silný muž a nebál se v lese nikoho. Dokázal se postavit medvědovi stejně tak jako rozzuřenému zubrovi. Úder jeho sekerou, vlastnoručně vyrobenou, znamenal pro zvíře, stejně jako pro člověka, ukončení života.

Když slunce konečně trochu prohřálo zemi a rozpustilo naváté hory sněhu, nechal mi otec uvázat kolem čela modrou stuhu a druid mě pozvedl ke slunečnímu kotouči, abych tak byl přijat mezi příslušníky rodu. Dali mi jméno Zax, bójsky Zag, což v řeči Latinů znamená „Spravedlivý". Můj otec byl váženým členem společenství. Odléval z bronzu nářadí i zbraně. Uměl z kovu vytepat krásné ozdoby na meče i na dívčí hrdla. Koval jehlice i přezky stejně tak dobře jako rádla k pluhům. Rád jsem se jako malý chlapec díval, když se oháněl palicí a na kamenné kovadlině mu rostly pod rukama často i železné meče, na které pak nasazoval bronzové jílce jemně tepané v krásných ornamentech. Takový meč byl za mého dětství velmi drahý a železné pruty na jeho vykování bylo možno získat od kupců pouze za několik zlatých mincí či medvědí kůži. Vzpomínám si, jak otec zakoupený prut vždy ozkoušel jazykem, aby zjistil, jak je kvalitní, a již dopředu věděl, jak pevný meč z něj bude moci ukovat. Železné pruty prodávali vždy kupci přicházející ze strany východu slunce, zatímco ti, kteří vedli karavany od půlnoční strany, přinášeli jantarové šperky a ozdobné gombíky. Měli i ostré krátké meče a dýky, ale ty nikdy nechtěli prodat, protože byly vyrobeny z nejlepšího železa a někde hodně daleko na půlnoční straně světlovlasými lidmi s očima modrýma prý jako voda v potoce.

Jako dítě jsem velmi brzy běhal a má matka říkala: „Ty budeš celý táta – vzpurný a divoký, oppidum ti bude malé!" Jak hluboká to byla tehdy pravda, neměla zajisté tušení.

Když uběhlo šest zim mého věku, přicházelo jaro. Sníh roztál a tráva začínala vylézat zpod nahnědlého povlaku země. Jako každý rok v tuto dobu i tentokrát divoké vody z kopců zabarvily vodu v potoce do okrova a pokaždé, dříve nežli se člověk mohl napít, musel ji nechat v nádobě odstát, aby se kal a jíl usadily na dno. Pak se dala voda pít, i když nebyla moc chutná. Toho roku však dobrá zřejmě nebyla ani po odstátí. Matka jí nabrala plný džbán a postavila jej pod přístřešek u chaty, abychom se my děti mohly napít, až přiběhneme žíznivé ze svých her. Byl jsem tehdy s otcem na břehu potoka a pozoroval, jak kronglí loví pstruhy, kteří vylepšovali náš poměrně skromný jídelníček. Pečení pstruzi byla vždy pro každého Kelta obrovská pochoutka. Sluníčko začínalo hřát, úlovek byl slušný, a tak jsme ani já ani otec nepospíchali domů. Představoval jsem si, jaký kus ryby asi dostanu, a v těchto slastných představách jsem poskakoval kolem otce po cestě do stráně. Mí starší sourozenci mezitím již přišli domů a hltavě se všichni napili z přineseného džbánu. Napila se i matka. Také já jsem chtěl rychle ukojit svou žízeň, a tak jsem nedočkavě vztahoval ruce k nádobě. Má snaha však byla tak nešikovná, že jsem matce vyrazil džbán z rukou a ten se po pádu na kamennou dlažbu rozbil na mnoho kusů. Voda vytekla. Matka se velmi zlobila a dostal jsem záhlavec, jen mi v hlavě luplo. Nedalo se však nic dělat. Drahý džbán na vodu byl ten tam a znamenalo to koupit nový od souseda, který se výrobou nádob zabýval. Poslali mě tedy pro novou nádobu, protože bez vody se v žádné domácnosti nikdo dlouho neobejde, a já s pocitem pokoření vztekle kopal do kamínků na cestě.

Soused mi nový džbán dal, protože věděl, že můj otec jej dobře zaplatí. Nebyli jsme zas tak chudí jako mnozí jiní, ale neplánované vydání to přeci jen bylo. Sešel jsem po cestě k potoku a viděl, jak na dálku asi dvou set kroků proti proudu vytahuje starý Cherkax něco podivného z vody. Postavil jsem opatrně džbán na zem a rozběhl se k němu. Dětská zvědavost mi nedala, abych se nepodíval, co to vlastně má. Již několik kroků od něho jsem ucítil zápach mršiny a viděl, že ve vodě uvízl na mělčině mrtvý srnec již ve značném rozkladu. Cherkax jej vytáhl z vody bidlem a znechuceně na mě zavolal:

„Jdi odsud, odejdi! A ne abys bral tu vodu, nechej potok chvíli odtéci!"

Vrátil jsem se tedy ke svému novému džbánu a usedl na břeh. Pozoroval jsem vodu a poslouchal klokotání potoka. Po dlouhé chvíli jsem nádobu naplnil a stoupal vzhůru k domovu. Proti mně běžel můj starší bratr Kerhan a již z dálky bylo vidět, že mi nadává. Doběhl ke mně a křičel:

„Kde jsi s vodou tak dlouho, matka tě již marně shání, potřebuje ji na vaření."

Zrychlil jsem tedy krok a spěchal k matce. Přivítala mě huhláním o neposlušném klukovi, který jen přidělává starosti a výdaje. Ale pozoroval jsem, že je nějaká nesvá. Po chvíli si však i Kerhan, Mardob, ale také Sardex a sestra Maba jen o rok starší než já začali stěžovat na bolesti břicha a závratě. Matka odešla za chatu a viděl jsem, jak zvrací. Bylo mi to divné, protože ani mně ani otci nebylo nic. Teprve později jsme si všichni uvědomili, že pouze my dva s otcem jsme nepili vodu z rozbitého džbánu. S večerem se již nebyli schopni udržet na nohou a museli ulehnout.

Podivná nemoc však nenavštívila pouze náš dům, ale rozšířila se ještě do jiných chat a jiných rodin. Nepomáhaly žádné bylinky ani lektvary starých bab. Během jedné luny zemřelo v oppidu celkem 32 lidí včetně dětí, žen i mužů, starce nevyjímaje. Bohové si vybrali krutou daň jara, kdy každý již vítá blízkost a teplo slunce a těší se z nově se rodícího života vůkol. Toho jara zemřeli všichni moji bratři, sestra i milovaná matka. Zůstal jsem sám s otcem.

Když uhasl pohřební oheň, smetl otec s druidem popel do zakoupených pohřebních váz a uložil je do země, kterou předtím druid požehnal. Na vlastní obřad si již moc nepamatuji, vím jen, že jsem plakal a že mě otec držel kolem ramen.

Tak skončilo mé bezstarostné dětství a vše od té doby už bylo jiné. Zůstali jsme sami. Oba jsme stáli na křižovatce lidských osudů a netušili, co nám příští čas přinese. Snad to bylo dobře.

Najednou jsem byl sám. V chatě, kde dříve bylo stále hemžení dětí, kde vládla svou ráznou osobností matka, bylo najednou ticho jako uprostřed lesa. Věci, které dříve někomu patřily a sloužily, najednou ležely opuštěné bez užitku. Nevydržel jsem dlouho sám v prázdné chatě a utíkal ven, ale ani hry s ostatními dětmi mě nedokázaly zaujmout natolik, abych zapomněl na svůj žal a úděl. Otec byl skoro celý den v kovárně s Elekem a já mohl jen bezcílně bloumat oppidem, nebo utéci do lesů. Na dlouhé výpravy jsem se však bál, protože matka nám dětem vždy kladla na srdce, že nesmíme sami chodit mimo hradby, nejdále k potoku, nikdy už ne k řece, která také nebyla daleko.

Probouzel jsem se sám, protože otec byl již od svítání v kovárně. Snědl jsem placku, kterou mi připravil Elek, a celý den jsem byl odkázán pouze na sebe. Chodíval jsem k potoku a snažil se chytat pstruhy, ale moc úspěšný jsem nebyl. Několikrát se mi sice povedlo vyhodit rukama na břeh rybku, ale na krongli jsem byl příliš malý, byla na mě těžká a voda v potoce ještě ledová, takže mi skoro omrzaly nohy, když jsem se brodil. Sedával jsem tedy na břehu a plakal. Plakal jsem lítostí, bolestí i vztekem, že ostatní děti mají sourozence i matku a já vlastně nikoho, s kým bych mohl přes den promluvit. Z kovárny mě vyháněli, abych nepřišel k úhoně, a tak jsem jen z dálky směl pozorovat, jak otec s Elekem pracují. Dnes mohu z vlastní zkušenosti říci, že i malý chlapec může mít problémy stejně velké a neřešitelné jako dospělý muž, protože je prožívá naprosto stejně. Odraz v jeho duši se v ničem neliší od toho, co prožívá dospělý člověk i později, po celý život. Toužil jsem po něze a pohlazení, po tom, abych se mohl někomu svěřit se svým trápením, a chyběla mi i ta malá potrestání za darebnosti, jež jsem páchal. Nakonec jsem se začal stranit i dětí, protože jsem byl sám, bez starších sourozenců, kteří by se mě zastali proti silnějším vrstevníkům. Celý svět jsem vnímal jako nespravedlnost, jíž mě bohové obdařili. Když to nešlo jinak, vytvořil jsem si vlastní svět, ve kterém byli všichni, které jsem měl rád a kteří mi nyní scházeli, kde vládla pohoda a byl dostatek všeho, co mi chybělo. Vybavoval jsem si pohádky, které mi maminka vypravovala a já v nich mohl být hrdinou, jenž všechny přemohl. Dnes již vím, že takový svět si může vytvořit i člověk mnohem zkušenější a starší, aby tak zahnal nespokojenost se skutečným světem, ve kterém musí žít a jenž se mnohdy jen málo podobá tomu, co by si sám představoval. Naštěstí má skutečná samota netrvala tak dlouho.

XERAN

„Jsi silný a vážený muž, Xerane," pravil druid k mému otci jen několik lun po pohřbu našich drahých. „Nehodí se, abys uléhal sám. Až uplyne doba smutku, kterou jsem určil na dobu deseti lun, kup si nějakou statnou a dobrou otrokyni, která ti bude oporou v domácnosti, útěchou v loži a postará se ti o syna. Musíš myslet i na něho. Během několika dní dorazí od západu slunce kupecká karavana a jistě si mezi jejím zbožím vybereš vhodnou ženu."

Otec zlobně pohodil rukou a zamračil se, druidovi však neodporoval. Byl to přeci jenom svatý muž, požehnaný znalostmi věcí, jež jsou obyčejnému člověku skryty, těšící se všeobecné úctě a uznání. Tento hodný člověk, nesmírně moudrý, často musel říkat i nepříjemná slova. Všichni naši lidé ho však milovali a on jim radil i pomáhal v těžkých situacích. I nyní bylo vidět, že po počáteční odmítavé reakci otec o jeho slovech přemýšlí.

Druid však pokračoval:

„Vím, Xerane, že rána ve tvém srdci je nyní čerstvá a potrvá mnoho zim, než se zahojí, ale slunce chodí stále po obloze, nezastaví se ani na chvíli a osudy lidí je neovlivní. Zůstal ti chlapec, je zdravý a ty jej musíš naučit všemu, co sám dovedeš, aby se z něho stal kovář a bojovník. Potřebujeme takové muže. Je zlá doba. Keltské rody se perou mezi sebou, od západu proniká Markoman častěji, než by bylo zdrávo, a jak mám zprávy, od východu slunce proniká pozvolna bílý stepní národ v tak nesmírném počtu hlav, že se mu nemohou postavit ani římské legie. Jestliže je dnes nedobře, bude zanedlouho zle."

Nechápal jsem vůbec, o čem druid hovoří a proč otec na jeho slova mlčí. Hrál jsem si v písku cesty a poskakoval kolem obou mužů. Poslouchal jsem tehdy pozorně, ale nerozuměl z toho ničemu. Až poději se mi tento druidův monolog opět vynořil z paměti.

Otec pokynul druidovi rukou a usedli spolu na lavičku před naší chatou. Než druid opět převzal otěž hovoru, omluvil se otec a zmizel na několik okamžiků v chatě. Vrátil se skoro hned s malým džbánkem medoviny a dvěma číšemi. Druid se usmál, pokýval hlavou s bílým vousem, přistřiženým do věnce, vzal od mého otce číši a prohlížel si její ozdobný vryp.

„To není keltská práce, že?" zeptal se svého posluchače.

„Ne, svatý muži, to jsem koupil za dvě zlaté mince od kupce, který přišel z impéria," skromně odpověděl otec.

Oba muži si nalili medovinu a druid pokračoval:

„Dozvěděl jsem se, že jejich vládce prý chystá veliké tažení proti Galům."

Zahleděl se na vzdálené kopce. „Utopí v bažinách tisíce svých mužů," prohodil, „v lesích Galie má nepřátele za každým stromem." Odmítavě zavrtěl hlavou.

„K čemu Římané potřebují galské lesy a bažiny?" zeptal se konečně můj otec.

„K ničemu, copak to nechápeš?" Druid pozdvihl obočí. „Potřebují pobít Galy. Které nepobijí, z těch si udělají otroky."

„Galové jsou špatní otroci," odvětil otec. „Jsou vzteklí jako tchoři a stejně tak jim páchne z úst. Sežerou, co se jen hýbe, a jejich ženy jsou ošklivé jako kozí zadky."

Druid se srdečně zasmál a pravil:

„Xerane, Xerane, nemáš moc valné mínění o svých bratrech."

Otec mávl rukou. „Proč vlastně nemá Řím Galy tak rád? Je to opravdu jen z toho důvodu, že si chtějí římské ženy doplnit své domácnosti?"

„Spíše bych řekl, Xerane, že Galové příliš často v poslední době vylézají ze svých lesů a bažin a snaží se drancovat římská pole a unášet ženy římským vojákům. Jejich meče také nezůstávají jen u pasu a legie pouze s velkými obtížemi udržují na půlnoční straně impéria klid. Ostatně Římané mají rádi jenom sami sebe a všichni okolo nich jsou podle jejich názoru jen hloupí barbaři, které je třeba si podmanit a přinutit pracovat pro své pány. Ale nechme Římany, ti si své zájmy určitě ohlídají sami."

Druid jedním douškem dopil medovinu a podal otci pohár.

„Je dobrá, zastavím se příště na doušek. A nezapomeň, co jsem ti řekl, Xerane. Vyřeš si své problémy v domácnosti. Bez ženy to nejde."

Zvedl se těžce z lavičky, otočil se zády a opíraje se o svou berlu nevěnoval již otci pozornost. Ten ještě zvedl ruce na pozdrav, ale když viděl, že druid už odchází, sebral zamyšleně džbánek a poháry a odnesl je do chaty. Zřejmě si též uvědomil, že tuto práci má dělat žena a že ten starý muž má vlastně pravdu. Čekala jej příprava večeře nejen pro něho, ale i pro malého syna, který ještě potřeboval péči. Sousedé mu sice nabízeli pomoc, ale otec byl velmi hrdý a také jej trochu podezřívám, že se nechtěl nikomu zavazovat vděčností. Vždy pomoc odmítl.

Dva dny nato hlásily stráže od západní brány oppida, že se blíží kupecká karavana. My děti jsme se běžely k bráně podívat, protože příchod karavany byl vždy pro oppidum událostí. Cizokrajně oblečení lidé, koně nákladní i jezdečtí, často též velbloudi a mezci. Celou tu parádu hlídala ozbrojená početná stráž, aby se kupcům ani zboží nic nepřihodilo. Tento den jsem byl hlavně zvědavý na otrokyně, protože jsem očekával, že zřejmě jedna z nich bude na nějaký čas mojí matkou či pěstounkou. Hltal jsem očima celý průvod a hledal skupinu obchodníka s otroky, až jsem v přestávce, kdy neprojížděli jezdci na koních, uviděl skupinu mužů a žen unaveně se ploužících po vyčerpávající a dlouhé cestě.

Karavana se rozložila na vykázaném místě a naše hlídky z povzdálí střežily její bezpečí, a vlastně i naše, neboť přeci jenom to byli cizí lidé a nikdy není dobré ostražitost podcenit. Vůdce karavany předstoupil před radu oppida, oznámil, co veze a s čím chce obchodovat. Požádal oficiálně o vodu a oheň a sdělil též, o co by měl zájem při obchodování a jak dlouho se chce karavana zdržet. Rada jej vyslechla a dala souhlas, aby se kupci rozložili se svým zbožím uvnitř oppida, a zaručila se za jejich bezpečí. Keltská oppida si kupeckých karavan vážila, neboť přivážely zboží z celého světa a některé dokonce nenahraditelné, jako byly železné pruty, sůl či vzácné léčivé rostliny. Bylo výhodnější spíše kupecké stezky chránit a udržovat, než karavany přepadat a olupovat. V takových případech se loupežný kmen dostal do izolace, protože příští karavana se jeho území vyhnula a uloupené zboží přišlo ve skutečnosti velmi draho. Hůře však bylo, když karavana narazila na loupeživé příslušníky jiného kmene, než na jehož území se nacházela.V takových případech ji lupiči bez velkých okolků napadli a zmasakrovali. Pro kmen, na jehož území se přepad odehrál, bylo pak velmi obtížné získat si důvěru vůdců karavan a dosáhnout opětovného návratu kupců. Území našeho kmene Bojů i kmene Volků bylo však karavanami vždy počítáno za bezpečné a pohostinné. Oppidum Zavastum, kde jsem žil, patřilo svou rozlohou mezi největší, stavebně i organizačně nejdokonaleji a nejlépe střežené a opevněné místo široko daleko, což ochotně přiznávali všichni kupci, kteří tudy procházeli. Proto také rádi vyhledávali bezpečí jeho valů a palisád.

Karavany přinášely nejenom zboží vzácné či potřebné, ale kupci rovněž u večerních ohňů vyprávěli, co na svých cestách viděli, jak se žije v jiných zemích a u jiných kmenů, kde jací lidé přebývají a jaké mají zvyky, byli bezednou studnicí zpráv a legend. Jistěže si ve svých vyprávěních ledacos přikrášlili a přidali, ale s tím musel každý posluchač počítat. Většina zpráv však měla pravdivé jádro.

Tentokráte čítala karavana skutečně velký počet kupců a zboží, které přinášela, bylo nesčetné. Všiml jsem si tehdy, že hned jak se karavana rozložila a postavila své přístřeší a stany z pevných látek, oddělil se od skupiny nenápadný, avšak zajímavý muž, který naprosto bezpečně zamířil k obydlí druida. Puzen zvědavostí běžel jsem ke dveřím poslouchat, o čem si ti dva povídají, ale byl jsem zklamán. Hovořili řečí, kterou jsem neznal. Nakoukl jsem opatrně do místnosti a viděl jsem, jak si druid položil pravou ruku na srdce a zbledl. Cizinec ještě chvíli důrazně hovořil neznámou řečí a druid jen pokyvoval hlavou. Posléze se muž uklonil, zdvihl obě ruce na pozdrav a otočil se k odchodu. Druid mu pokynul a řekl: „Gratia." Dnes již vím, že cizinci děkoval za sdělené zprávy, i když nebyly zřejmě příznivé. Mě tento rozhovor, kterému jsem nerozuměl, příliš nezaujal, a tak jsem jej šťastně zasunul do vzdálených koutů své paměti. Kdybych tehdy měl zkušenosti a znalosti, jakých jsem nabyl ve své dospělosti, určitě by mě zajímalo, jakým způsobem si druidové předávají zprávy a vzkazy, jak a čím jsou kryti jejich poslové, kdy jsou schopni přijímat zprávy pouze svou vnitřní dovedností a kdy musí využívat jiných způsobů. Jisté však bylo, a to věděli všichni Keltové, že tato skupina lidí, i když méně početná, dokázala využívat svého vědění a kouzel, o jakých se obyčejným lidem ani nesnilo. Tato tajemství si předávali samozřejmě jen mezi sebou a nikdy o nich nenechávali písemné záznamy v žádné řeči, kterou znali. Uměli léčit nemoci i ošklivé rány, dovedli číst myšlenky lidí, věděli, co bylo dříve v naší zemi i v jiných krajích, rozuměli řeči zvířat i ptáků, ale lidé se nikdy nedozvěděli, co vlastně druidové ještě umějí. Proto je ctili a vážili si jich, neboť nikdy nikomu neškodili, ba právě naopak. Po celé Evropě měli své lidi, kteří shromažďovali zprávy a posílali jim je po kupcích, vojácích či jinak. Věděli o všem, co se v které zemi či kmenu děje, a tak mohli podle toho i předvídat dění všude. Nevykonávali pouze kněžská povolání, ale byli to vynikající hvězdopravci, znalci přírody, květin i zvířat. Viděli do duší lidí a uměli rozprávět s bohy. Nevyhýbali se však ani obyčejnému životu a dovedli se bavit, smát i popíjet pivo či medo vinu. Jen jejich vztah k ženám byl trochu zvláštní. Ze svých pozdějších zkušeností vím, že vůči lásce nebyli nijak zaujati a snad i obcovat s ženami mohli, ale nějaká příčina či kouzlo jim v tom bránila.

Čas v mládí ubíhá naprosto jinak, než když je člověk starý. V dětství se jedno přesypání písku zdá jako den a den jako celá jedna zima. Co zážitků lze prožít v plném dni, který je věnován hrám a radostem bez nepříjemných myšlenek? Z mysli však většina dojmů vyprchá velmi záhy. Ty nepříjemné jako první, ty hezké postupně. Dětství však odletí zcela neúprosně a člověk si ani neuvědomí, jak nepozorovaně získává životní zkušenosti. Tato skutečnost také byla tím pravým důvodem, proč mi v paměti utkvělo tak málo zážitků, i když v té době se ve světě dospělých událo tolik důležitých věcí. Nesledoval jsem je a pro mě nebyly důležité. Nerozuměl jsem jim a dnes vidím, jak to bylo dobře. Nikterak jsem nespěchal proniknout do okolního dění a zabývat se vážnými problémy. Svět her byl tak bezpečný a radostný, povinností bylo tak málo. Čas ale přesto řešil věci za mě. I nás dětí se začaly dotýkat problémy života dospělých a poznávaly jsme nenávist, zlobu, strach, ale také soucit, bolest a ponížení. Také já jsem začal vnímat lidi dobré a špatné, jak mi je bohové stavěli do cesty.

V této době snad nebylo dne, aby lovci či jízdní hlídky nepřinášeli za valy oppida zraněné vojáky nebo lovce, kteří se utkali se všudypřítomnými Markomany, jež vyjížděli ze svých hradišť za stejným cílem. V lesích přestalo být bezpečno. Ono sice nebylo ani dříve, ale nyní se střety výrazně zmnožily a stávaly se i nenávistnějšími. Neproniknutelný les zasahoval poměrně blízko k oppidu a první stromy byly jen několik délek dostřelu šípu od palisád. Útočníci se mohli dobře krýt před zraky hlídek na valech. Padl prý dokonce návrh, aby les byl blízko oppida vypálen, ale to by znamenalo, že by zmizela i zvěř, která znamenala nezbytné obohacení stravy zdejších obyvatel. Proto návrh neprošel v radě. Lidem tak nezbylo, než si zvyknout na tyto nepříjemnosti a naučit se s nimi žít. Museli však být velmi obezřelí.

* * *

Koniec ukážky

Table of Contents

NĚKOLIK SLOV ÚVODEM

PROLOG

XERAN