Pohádek už bylo

napsáno tolik,

že snad ani není

možné, aby jeden

autor od druhého

neopisoval

(Alois Bumbálek)

Ukážka z elektronickej knihy

© Ivan Svoboda

© Ilustrations Ivan Svoboda

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-205-9

ISBN (epub) 978-80-7229-411-4

ISBN (mobi) 978-80-7229-412-1

ZAČALO TO VE STŘEDU...

TAK!

Pan Alois Bumbálek (48 let, výška 172 cm, hmotnost 98 kg) pracoval jako vodohospodář a bezpečnostní technik v pražském mlékárenském komplexu NEOLAKTA, národní podnik, kde se vyráběly všelijaké tvarohové krémy, sladké polevy, pudinky, jogurty a taky kefír, a pokaždé, vraceje se po směně domů, měl na jazyku a na patře takový nepříjemný sladce lepkavý povlak, že to bylo kolikrát až k nevydržení.

A jakmile jej tahle cukrkandlová slabost přepadla, a to jej postihlo nejméně dvakrát do týdne, vystoupil z autobusu číslo 114 o stanici dříve, už v Kunraticích na náměstí, a zamířil do hostince "U Zavadilů", aby tam všechny ty pachutě a pavůně spláchl a zajedl něčím, co má šmak a říz.

V onom zlomovém čase, kdy se všechny ty neuvěřitelné události začaly zprvu zvolna a pak stále rychleji a dramatičtěji odvíjet, čepoval ve výše uvedeném restauračním zařízení výbornou bránickou desítku pan Bernard zvaný Kocanda a jídlo měla na starosti jeho choť, čilá a stále se usmívající paní Zdenička, kuchařka s mezinárodní praxí v Salzburku a lázních Bad Ischlu. Tuto skromnou ženu nikterak neponižovalo vědomí, že končí svoji velkolepou kariéru na předměstí metropole - Wiener schnitzel nebo vepřová se šesti - hlavně když hostům chutná.

A tak byl, k naprosté spokojenosti místních obyvatel i Pražanů na výletě, denně velký výběr jídel teplé kuchyně, jakož i proležené mlíčí a matjesy v oleji a někdy také jaternice a jelita a prejt a vuřty s cibulí.

A právě ty vuřty s cibulí zvané UTOPENCI, byly všelékem na sladká trápení našeho hrdiny. No tak hrdiny!?... Zkrátka všelékem na nejedno trápení těla i duše pana Aloise Bumbálka.

- Kocando, kamaráde, přihraj mi sem jedno pivo a dva utopence, - zahlaholil jaře příchozí, sotva dosedl na své oblíbené místo u stolu pro dva na konci místnosti v rohu, hned vedle kamen.

- Už se to nese, Lojzíčku, a nechej si chutnat, - usmíval se hostinský na starého známého, stavě před něj džbánek a objednanou krmi. A tak pan B. s ohromnou chutí pojedl, vypil jedno pivo, potom si objednal druhé a kávu, kouřil a cosi tajeného a před cizími zraky dlaní ukrývaného zapisoval do malého školního notesu. Na závěr hodování si nechal půllitr naplnit do třetice a: - Kocando, platím, a nechej to na třicet! -, a pak se vydal pěšky k rybníku Šeberák, od jehož hráze to měl jen pár kroků ke svému úhlednému domečku s malou zahrádkou a holubníkem, kde žil v poklidu a prostotě se svojí ženou Emilií, dcerkou Lídou, psem Maxem a kočkou Marií Elizabeth. A nebýt občasných rozmíšek se sousedkou Annou Ďoubalíkovou, připadal by si málem jako v Českém ráji.

To bylo ve čtvrtek, druhý týden květnový, roku tísícího devítistého devětaosmdesátého, v půl šesté večír.

A teď už, prosím, dávejte opravdu dobrý pozor, protože pokud se do této chvíle nic moc nedělo, odteďka se začne dít!!!

NĚKDO SE ASI TOPÍ

Když pan Bumbálek pomalou chůzí dospěl až na rybniční hráz, opřel se o zábradlí nad betonovým korytem přepadu a pozoroval labutě, kachny a věčně se potápějící lysky, těšil se z podivuhodných tvarů a barev kupovité oblačnosti, co chvíli vytáhl z kapsy svůj malý školní notýsek, cosi veledůležitého do něj zaznamenal a potom, přemítaje o věcech privátních i věcech obecných, pro tu pěknou chvíli usmířený s celým světem, jenom splýval s časem.

J E N Ž E !!!

Už v příštím okamžiku měla být tahle narůžovělá pohoda zpřetrhána znepokojivými zvuky.

CO TO!? Co to bylo?...

Pan Bumbálek se napřímil, rozhlédl se kolem dokola, ale NIKDE NIC, TICHO!

A pak najednou: - PO..MÓÓ..C!

- Jeminkote!?

Až muže na hrázi zabolelo v krajině srdeční a žaludek se stáhl.

- PO..MÓÓ..C!

Cikáro mu vypadlo z úst. Teď už jistotně věděl, že se nejedná o žádné mámení smyslů, nýbrž o lidsky procítěné a velmi naléhavé volání. Přicházelo odkudsi z velké dálky a bylo tenké a chatrné.

- PO..MÓÓ..C!

Pan Bumbálek špicoval uši, ostřil zrak. Aha, tamhle to asi bude! Snad nějaké čtyři metry od příkrého kamenitého břehu naproti plovárně se cosi plácalo ve vodě, potápělo a zas vynořovalo, aby vzápětí opět mizelo pod hladinou.

- Panenkomarjá, tam se někdo topí! - zaúpěl rozčilený muž a dal se do klusu. Hned byl udýchaný a zpocený, jak sunul své metrákové tělo do kopečka, potom kousek rovinou kolem zahrádkářských chatek a zas dolů po stráni až na břeh.

Tam mu bylo dáno spatřit všechno pěkně zblízka. To, co z hráze vypadalo jako zvláštní druh vodních řas, byly dlouhé bílé vlasy a ještě delší vous jakéhosi vetchého staříčka, který se z posledních sil držel nad hladinou.

- Po..móc, - zaklokotalo nešťastníkovi v hrdle a nanovo se potopil, chvilinku ticho, žádný pohyb, jen mladé kachničky bez účasti štěbetaly v rákosí, pak opětné vynoření, při kterém stařeček prskal vodu, dělaje glo, glo, glo, gloria.

- Haló, pane, vydržte, hned jsem u vás!

Pan Bumbálek už neváhal ani jedinou sekundu, v běhu vyzul botky, sako odhodil stranou a vrhl se do mokrého a setsakramentsky studeného živlu. Několika mocnými tempy dokrauloval k nešťastníkovi, přitáhl jej na mělčinu, vynesl na břeh a hned začal s oživováním.

Dědoušek měl zavřené oči a sotva dýchal.

- Haló, pane, no ták, proberou se! Už je zase všechno v pořádku.

Pan Bumbálek sice tvrdil, že je všechno v pořádku, ale tak docela pravdu neměl. Kde se vzali tu se vzali, zblízka i zdaleka se začali sbíhat zvědavci, vynořovali se zpoza keřů, klusali od hráze a bylo jich každým okamžikem víc a víc. Tuhle show si nesmíme nechat ujít!

Parta mladíků s kytarou a bendžem, dvě studentky, skripta pod paží, pak jakýsi divný manželský pár s psíkem, který na mokrého záchranáře začal ihned zuřivě štěkat, přes ploty civěli chataři, dáma v květovaných šatech přibíhající po kamenné stezce, už zdaleka bouřila, jaká je to prý neúcta ke staršímu spoluobčanovi, tak nešetrně jej tahat za zbytek vlasového porostu a že to tak nenechá a nahlásí na příslušných místech. Jakýsi olysalý mužík, který se představil celým jménem včetně tituláže - ing. Josef Zacházka, kandidát věd - se zlobným důrazem upozorňoval na nevhodnou metodu oživování, jakož i nepřiměřenost celé záchranářské akce. Prý seděl s odborným časopisem kousek odtud, hned za tím šípkovým keřem, a vše tedy mohl sledovat a vyhodnocovat z bezprostřední blízkosti, takže je lehce pobouřen a silně znechucen.

Těch dobře míněných rad, moudrých rad a upozornění, temně formulovaných výhrůžek a zlehčujících poznámek se snášela na hlavu mokrého záchranáře celá řada. Však to známe, jak to v Čechách chodí - za šlechetné činy se platí vším možným, jenom ne poctami a uznáním. Ale to se stává jenom v Čechách!... Kdyby se někdo náhodou topil pod Doverskými útesy, určitě by se našla řada chladnokrevných gentlemanů, kteří by se vrhli do ledových vod kanálu prostřednictvím svého sluhy Georga!

- A to jej necháte ležet hlavou dolů s kopce? Vždyť se odkrví!

Panu Bumbálkovi se při poslední větě zatmělo před očima. Už, už chtěl kritika usadit několika ostrými slovy, ale najednou, jako když mávne kouzelným proutkem, všechna hořkost nad lidskou malostí a neomaleností se proměnila v cosi velkolepého, slavnostního, co pana Bumbálka vyneslo málem až k nebesům.

Dědoušek otevřel oči, chvíli nechápavě bloudil po lidech kolem, aby nakonec spočinul na svém zachránci. A jeho oči byly laskavé, plné pomněnek a jako by děkovaly a říkaly: "Pane Bumbálku, nic nedejte na lidské řeči, lidi budou vždycky všechno vidět po svém a žádná síla to nedokáže změnit".

- Dědečku?...

Podrážděné hlasy bodrých Pražanů slábly a vytrácely se, až byly tenké jako šum a klokotání v betonovém přepadu. A do velebného ticha najednou zazněla hudba varhan a z kůru se ozvaly chvějivé dětské hlásky pějící ódu na mimořádnou občanskou statečnost.

A tak bylo panu Bumbálkovi dáno, aby konečně pochopil, že to čtvrteční velmi pozdní odpoledne se nakonec docela vydařilo.

Vtom se nepříjemným vřeštěním ozvala houkačka vozidla Veřejné bezpečnosti: HUÍÍÍÍÍ! To nějaký snaživý občan oznámil na tísňové lince, že se v Kunraticích v rybníku Šeberáku utopila větší skupina lidí.

HÚÚÚÚ!, přidala se v nepěkné kakofonii siréna zdravotnických záchranářů, které pro změnu přivolali sami policisté.

HUÍÍÍ, HÚÚÚ!!!

Pan Bumbálek už na nic nečekal. V nestřežené chvilce, kdy se pozornost všech soustředila na přijíždějící vozidla, popadl aktovku a sako, a tak jak byl, mokrý a bez bot, neboť ty mu byly mezi tím kýmsi zcizeny, se ve vší tichosti vytratil z místa činu.

TYPICKÁ ČESKÁ DOMÁCNOST

Sotva pan Bumbálek otevřel zahradní branku, aby tiše a nenápadně proklouzl do stavení, kde se vzala, tu se za plotem objevila sousedka Ďoubalíková (71 let) a už to začalo:

- A copak, sousede? Ňákej navlhlej po ránu (bylo devatenáct hodin dvacet jedna minuta - pozn. aut.), ani jsem si nevšimla, že by sprchlo!

Pan Bumbálek ustrnul v nákroku. Pokud šlo o jedovatosti, dokázala být zvědavá žena ze sousedství pravý mistr sžíravé ironie.

- To vás teda musel někdo polít, ne? Polil vás někdo!? A čím vás polil, vodou nebo něčím horším? V případě, že vás nikdo nepolil, musel jste někam spadnout. Spadl jste někam? (Vylučovací metoda největší drbny v Kunraticích měla svoji logiku, řád a také velmi dobré výsledky - pozn. aut.) Do rybníka jste spadnul nebo někam jinam? -

PRÁSK! Trefa do černého! Rybník!

- Paní Ďoubalíková, vy máte opravdu velmi bujnou fantazii. Vy určitě moc čtete! - poznamenal pan B. a dokončil krok. Žena za plotem jej odbyla: - Ano, hodně čtu, četba povznáší mysl. Taky byste to měl někdy zkusit.

Pan Bumbálek neměl sebemenší chuť cokoli vysvětlovat, obhajovat, uvádět na pravou míru. Třásl se chladem a navíc jej začalo škrábat v krku. Nevěděl proč, ale byl najednou rozmrzelý a nespokojený sám se sebou.

Srdcervoucí zaúpění: - PANENKO NA NEBESÍCH!

Na zápraží se objevila choť pana Bumbálka, paní Emilie Bumbálková, rozená Emilia Ralliová (39 let), poněkud zakulacená, ale dobře rostlá a na svůj věk stále velmi atraktivní žena.

- To se mi snad jenom zdá! Vždyť on je celej mokrej! No cos to kde zase vyváděl?! - vzkřikla hospodyně velice silným hlasem, sepjala ruce, pohlédla k nebi. - Panenko Maria!

Vdova Ďoubalíková se zatetelila nevýslovným blahem. Tyhle vypjaté scény v sousedství nade vše milovala. Hned bylo o čem vykládat ženským při čekání na košíček v samoobsluze, na náměstí před cukrárnou nebo tamtéž, ale uvnitř u stolu a se zákusky. Hned bylo co rozebírat, vyhodnocovat a nad čím se pohoršovat. A že se podobných kraválů odehrálo v rodině Bumbálkově nejmíň tucet za kvartál, o tom netřeba pochybovat.

Hospodyně: - To zas bude po vsi řečí. Mlíkař Bumbálek v opilosti spadl do rybníka. Alois, řeknu ti jedno, tohle není jenom tvoje ostuda, to padá na celou rodinu, a jestli se budou holce děti posmívat, tak si mě nepřej! - křičela, zatínala ruce v pěst, zrudlá a flekatá z rozčilení.

Ona totiž paní Bumbálková byla tak přírodou uzpůsobená, že se nedokázala s nepříjemnými životními situacemi vyrovnávat jiným způsobem, než velkým křikem, rozmáchlými gesty divadelních heroin a jasným do daleka se rozléhajícím mezzosopránem. Když ji ovládal vztek, podobala se přetopenému kotli, z něhož všechna nadbytečná pára musela okamžitě ven, jinak by ji přetlak zadusil a srdce puklo. Ale stejně rychle, jak vzkypěla, dokázala se i uklidnit. Vykřičela se, vybouřila, vypustila přebytečnou páru a zas to byla žena k zulíbání - mírná, laskavá, samý úsměv a vlídné slovo a dobrých činů nepočítaně - pozorná manželka, starostlivá matka, vynikající kuchařka a šetrná hospodyně. Pokaždé se za svůj nezvladatelný italský temperament zděděný po prababičce Sophii Matanelli ze Sieny, provdané koncem minulého století do Čech za statkáře Adama Malíka do Horních Krb, velmi styděla. V Itálii jsou slzy, křik a nějaký ten silnější výraz docela běžným projevem vyšších emocí a nikdo se nad tím nepohoršuje, ale vysvětlujte tohle lidem z Kunratic.

- Jenom se na něj podívejte, paní Ďoubalíková. Viděl tohle svět?

- Ba, že neviděl, - horlivě přitakala vdova po důstojníkovi Československé lidové armády, také obraceje oči v sloup. Máte to svízelný život, chudinečko nebohá...

CHUDINEČKO NEBOHÁ! Tohle říci paní Bumbálkové z očí do očí bylo totéž jako dráždit lva v kleci nebo býka v aréně. Nejraději by po sousedce hodila hrnec nebo jí měchačkou praštila do palice, ale musela se přemoci.

- Ano jsem chudinečka nebohá! Řekla jste to moc dobře, skřípala paní B. svými hezkými pravidelnými zoubky. - A víte proč jsem chudinečka nebohá? Protože každá druhá by už od něj dávno utekla a zařídila se po svém. Vždyť to je jeden malér za druhým, ostuda na ostudu. Dneska je mokrej a co bude zítra? To přijde snad úplně nahej?!

A vdova Ďoubalíková si ještě s gustem přisadila: - Tedy, paninko, nechci vám do toho mluvit, je to čistě vaše privátní věc, ale já už zažila hodně, první světovou válku a taky tu druhou, únor v osmačtyřicátým, dvě měnové reformy, osmašedesátý rok a taky mockrát svého mužíčka, když přitáhnul z manévrů nacamranej jak zákon káže, ale vždycky, a to podtrhuji, jako důstojník Československý lidový armády po svých a ve vyleštěných holinkách.

- Co jste to řekla?

- Boty měl vždycky vyleštěný! BOTY, boty!... - navigovala Ďoubalíková.

Teprve po tomto nenápadném upozornění hospodyně sjela svého muže od hlavy až k ponožkám. - Von nemá boty! Porca mizeria, sacramento!

Pan Bumbálek stál nepohnutě na cestě mezi záhonky, kapala z něj voda, třásl se, ale nic nevysvětloval, nebránil se nespravedlivému nařčení, mlčel, trpělivě čekal, až se jarní bouřka přežene.

Přehnala se po několika minutách, ale ten večer měli u Bumbálků velmi tichou domácnost.

Koniec ukážky

Table of Contents

ZAČALO TO VE STŘEDU...

NĚKDO SE ASI TOPÍ

TYPICKÁ ČESKÁ DOMÁCNOST