Ukážka z elektronickej knihy

© Vladimír Kavčiak

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-217-2

ISBN (epub) 978-80-7229-397-1

ISBN (mobi) 978-80-7229-398-8

ROMÁN JE PŘISPĚNÍM PAMÁTCE RABIHO LÖWA PŘI PŘÍLEŽITOSTI 400. VÝROČÍ JEHO ÚMRTÍ.

ŽIVOT A DÍLO TOHOTO UČENCE JE PROPOJENO S TAJUPLNOSTÍ GOLEMA A ZOSOBNĚNÍM BOHATOSTI ŽIVOTA PRAŽSKÉHO GHETTA.

1. KAPITOLA

MRTVÉ DÍTĚ

Ezechielův dům byl v den jeho narozenin plný lidí. Všichni se veselili, protože měli co jíst a co pít. Byli mezi nimi ti, co se mají rádi, i ti, co se rádi nemají. Na oslavě u Ezechiela však nikdo nezkoumal, kdo je komu na obtíž a kdo si co zaslouží. Nikdo si nemohl připadat ani významný, ani odstrčený. Ezechiel byl lakotný muž, ale i jeho nejúspornější projevy štědrosti byly velmi velkorysé a nemuseli by se za ně stydět ani nejbohatší z ghetta. Tance si užívali do sytosti. Nejlepší tanečníci byli dobrým příkladem a strhávali ostatní. Obličeje mladíků šibalsky hrály a děvčata se rozverně otáčela. Všichni najednou zpívali a mluvili a nikoho byste nepřistihli se zamyšleným výrazem. Energie štěstí vyzařovala z těchto lidí. Nepletli se vzájemně do cesty, a když do sebe náhodou narazili, vzápětí se ihned objímali.

Jedině Ezechielova schovanka, dívka Sára, chodila po stejné cestičce jako každý jiný den. Nosila vodu ze studny do domu. Hodně hostí potřebuje hodně vody. Už ani nevěděla, kolikáté vědro má za sebou. Ale nestěžovala si, věděla, že její voda patří k dobré zábavě. Bez vody není ani jídlo, ani pití. A k vodě patří oheň, a tak Sára běžela na zadní dvorek, aby naštípala dříví. Musela pospíchat, protože slyšela, jak se hosté vracejí ze dvora do domu. Určitě již dostali hlad a co koho zajímalo, že Sára neměla čtyři ruce. Tento den byli všichni obdarováni štěstím a hostina se nesměla ničím kazit. Čím víc hlasů v domě přibývalo, tím rychleji jí tlouklo srdce. Špalky létaly na všechny strany pod jejími rychlými pohyby. Až když jeden odletěl dál než ostatní, konečně si všimla, že na dvorečku není sama. Pozorovali ji dva usměvaví studenti, Tadeáš a Jákob. Drželi se kolem ramen a nemohli z ní spustit oči v dobré náladě z Ezechielova červeného vína. Sára nepočítala s podobným zdržením.

„Moc riskuješ, Sáro," začal Tadeáš, „tak malé ručky na tak těžkou práci!"

„Dívka jako ty by měla riskovat jinde a jinak," přidal se Jákob.

I kdyby mermomocí chtěli, nemohla je poprosit o pomoc, patřili přece mezi hosty. Ale žertovat s ní nemuseli.

„Nemyslíš, že jsme si se Sárou v něčem podobní?" zeptal se Tadeáš Jákoba. „Já sekám jazykem a ona sekyrou."

„Kdybys jí půjčil svůj jazyk, asi by ses divil, co bys uslyšel," odpověděl Jákob.

„Chtěla bys můj jazyk, Sáro?" zeptal se Tadeáš. „Půjčím ti ho, když mi dáš záruku, že ho naučíš vyznání lásky."

„Nechceš raději můj?" nabídl se Jákob a vyplázl na ni ten svůj.

Tadeáš Jákobem smýkl zpět k domu a poslal ho, aby raději hlídal. Sám pak obešel Sáru, aby jí vzal sekyru z ruky.

„Nech toho, Tadeáši, kdo to za mě udělá?" osopila se na něho Sára.

„Potřebovala bys na práci Golema, ty jsi na jiné věci," poradil jí Tadeáš a sekyru nechtěl pustit.

„Já na Golema nevěřím, takové řečičky. Nech mě, už musím jít."

„Měla bys na něj věřit, Sáro, tentokrát už ho rabi opravdu udělá."

„Mám ráda věci, na které si mohu doopravdy sáhnout, a ne povídačky."

„Líbí se mi, že hned nevěříš každému, ale mně bys věřit mohla. Nemohu ani studovat, jak se trápím, když myslím na tebe."

„Co po mně chceš, Tadeáši?" zeptala se ho s největší upřímností v hlase. „Chceš chytit vítr? Tak si ho chyť, ale mě nech být."

„A když chytím vítr, mohu ti ho přinést a ty mě vezmeš na milost?"

„Ať ti rabi půjčí Golema, s ním to určitě dokážeš."

Tiše se zasmála a přestala se přetahovat o sekyru, protože jeho ruce se začaly dotýkat jejích.

Hlasitý křik nedaleko od místa, kde stáli, přerušil jejich hovor i zpěv v domě. Nekonečný jekot zoufalého hlasu všechny ohromil. Zadní dvoreček byl pouze pár kroků ode dvora, a tak Jákobovi stačilo jen otevřít vrátka a už tam byl. Ve stejnou chvíli z domu vybíhali i všichni hosté. Křik se ozýval ještě o kus dál. Jákob musel vyběhnout až před dům, aby uviděl ječící Ezechielovu sousedku. Na kolenou lamentovala nad mrtvým křesťanským dítětem. Nemluvně bylo zcela nahé. Jákob neváhal, nadzvedl nehybný uzlíček a držel ho v náručí. Všichni ti ještě před chvílí natěšení lidé zůstali vystrašeně stát několik kroků od něj. Život v ghettu jim dovoloval žít skromným a nenápadným životem. Sami si museli pohlídat, co se smí a co ne. Každá chyba mohla být dovršena smrtí kohokoliv z nich, a oni proto chyby většinou nedělali. A najednou tu bylo mrtvé dítě odněkud zvenčí. Dav nezůstal v němém úžasu dlouho. Pomalu se začal probouzet.

„Gójské svině to udělaly, svině!" zaječel hlas stařeny, která byla tak stará, že už nikdo nepamatoval, kdo byla její rodina. Všichni jí už vymřeli. Byla jak věchýtek, ale její hlas nešlo přeslechnout.

Zaraženě ji sledovali. Pokroucenou olivovou holí, kterou jí někdo přinesl zdaleka, ukázala na Jákoba s mrtvým dítětem.

„Bylo mrtvé ještě dřív, než ho sem křesťané pohodili," řekla stařena. „Gójové věří, že pro přípravu velikonočních chlebů používáme krev jejich dětí."

Všichni věděli, k čemu může posloužit podobná záminka. Pražské ghetto žilo pod stálou hrozbou, že ho křesťané mohou každou chvíli vypálit, i když dohody s králem Vladislavem II. i s nynějším císařem Rudolfem II. byly dobře sepsané a úzkostlivě se dodržovaly. Někteří už ohnivé město zažili, jiní o pogromech slyšeli samé hrůzy, kdy se rituální vraždy podobaly samotnému peklu.

,Je až k nevíře,' pomyslel si Tadeáš, ,že ač křesťané žijí v židovském sousedství už mnoho staletí, do této chvíle nepochopili základní principy naší víry. Vždyť židé věří, že krev je duše, a proto z ní nemohou vařit velikonoční koláče, byť by to byla krev křesťanských neviňátek nebo křesťanských panen. Ani maso zvířat nesmí na židovský stůl, pokud je krvavé.'

Přesto stařena nemohla vyslovit horší domněnku. Ženy naříkaly a muži se začali zuřivě dohadovat, co mají udělat.

„Velikonoce jsou ještě daleko, proč už teď sem pohodili tu mrtvolku?" divil se Jicchat, jeden z rady starších.

„Podívejte, to dítě vytáhli z hrobu, než ho sem donesli, taková hrůza!" lamentovala Ethel, Izákova žena.

Ještě donedávna šťastná skupina se chystala na otevřený střet: bojácní proti těm, kteří s křesťany úspěšně obchodovali. Obličeje už měli připravené a někteří i pěsti. Chudí obviňovali bohaté.

„Co jen bude?" lamentovala i Sára.

Ezechiela popudil její ustrašený projev. Nepřál si, aby se jeho schovanka hroutila strachy. Nařídil jí, aby se vrátila domů. Tadeáš skočil před něho a se stejnou naléhavostí bránil děvče. Obvinil Ezechiela, že Sáru vychovává ve strachu.

„Děláte to stejně, jako to dělal váš děda a předtím jeho děd, a to není správné, jsou to jen projevy slabosti," zlobil se Tadeáš.

„Jak mě můžeš v mém domě obviňovat ze slabosti? Možná přivřu jedno oko, abych nepřišel o obě, ale nedělám to ze strachu. Nechci litovat něčeho neuváženého. Lítost je horší než smrt, ale co ty o tom víš? Ty už teď jsi slepý na obě oči. Odejdi z mého domu a Sáru nech na pokoji. Ať tě tu už nikdy nevidím!" rozhodl Ezechiel.

Tadeáš velmi rychle pochopil, že tentokrát prohrál. Stačil si jen přitlačit pěst na srdce, ale už nic neřekl. Bylo by to stejně zbytečné, protože ho nikdo nevnímal. Pozornost všech se obrátila na přicházejícího rabiho Löwa. Důstojný muž se podíval na Jákoba s mrtvolkou v náručí. Dal pokyn, aby tělíčko zahalili. Jednotlivé hlasy mu sdělovaly své podezření. Rabi Löw promluvil pomalu a pranic si nevšímal halasu, který však během jeho prvních několika slov zcela utichl.

„Nejdřív se chci vyjádřit ke Golemovi," začal a lehce u toho přivíral oči, aby zdůraznil důležitost svých slov. „Na Starém Městě pražském se může rozšířit zvěst, že novorozence zabil Golem, kterého jsme my stvořili. I tato spojitost je značně nebezpečná, protože křesťané se Golema velmi bojí."

Na Golema nepomysleli, najednou měli o důvod víc, aby se báli.

„Golem pro nežidy představuje hrůzné činy, kterými straší svoje děti. Je to výplod jejich fantazie, ale my víme, že Golema zatím nikdo nestvořil, k naší škodě, protože by nás určitě ochránil. Nemá tvář ani moji, ani vaši, ani nikoho jiného. Není ani z vody, ani z hlíny, ani z tlusté vlny. Nemá moudrost, ani sílu, ani zlobu, ani laskavost," řekl rabi a sám sebe přerušil hlubinou vlastního mlčení. „Pokud vinu nesvalí na Golema, obviní někoho z nás. A pak jim už nic nezabrání, aby zaútočili na naše město."

Na závěr své řeči vyzval lidi, aby se šli připravit do svých domovů na zkoušku nejvyšší.

„Modlitba a rozvážná mysl je to nejdůležitější a já vám slibuji, že se pokusím udělat všechno, co je v mých silách, abych vás ochránil," řekl.

Lidé se ve spěchu rozešli. Židovské ghetto, které mnohá desetiletí žilo v poklidu uvnitř křesťanského města a mělo s ním obchodní i náboženské dohody, se najednou ocitlo v očekávání toho nejhoršího. Jedině Tadeáš a Jákob si rabiho slova vysvětlili po svém: Golem by je mohl ochránit.

2. KAPITOLA

TVOŘENÍ GOLEMA

Řeka byla temnější než obvykle a zlověstně hučela po nedávných deštích. Tadeáš a Jákob vybrali místo na břehu, kde podle postavení hvězd nastala správná chvíle na stvoření Golema. Alespoň to tvrdil Jákob. Tadeáš si hleděl svého. Za tři roky studií ve starých knihách, hlavně v Knize stvoření, věděl, jak postupovat bez Jákobovy astrální pomoci. Přesto byl rád, že s ním Jákob je. Knihy předepisovaly, že při stvoření Golema je lépe dvěma než jednomu.

Dávali si záležet. Poslední chvíle několikaletého odříkání byly stejně důležité jako doba předtím, kdy jejich životy nesměly být zatíženy žádným hříchem. Všechno by se obrátilo vniveč a totéž platilo i o jejich budoucnosti. Tadeáš ve jménu všech závazků minulých i příštích pečlivě ryl do písku kruhy. Nejdřív jeden, pak druhý do prvního, třetí do druhého a tak dále. Poté začal zpěvavě odříkávat písmena a složitě u toho tančil. Čekala ho dvě stě dvacet jedna možná kombinace a doufal, že se nesplete. Jákob sestavoval pomocné tabulky a hlídal, aby se Tadeáš nezmýlil.

„A učiň tak," řekl Tadeáš mezi každou novou písní o další souhlásce. Pozorně skládal boží jméno z dvě stě dvaceti jedné kombinace. Zároveň písmena v kruzích spojoval s takovou pečlivostí, jako by sestavoval celičký svět. Chtěl víc než stvořit tříleté tele, jak se to povedlo jeho předkům v dávné minulosti.

Ve druhé fázi tvoření byla důležitá kombinace písmen božího jména s ostatními písmeny abecedy. Nevěděli, jak bude Golem vypadat, a proto se Tadeáš nesoustředil na kresbu jeho údů, protože nebyl přesvědčen, že jsou důležité. Nezáleželo na kresbách, zda bude Golem podobný dospělému člověku, nebo se stane jen dítětem. Důležitá byla souhra kombinací. Ta rozhodovala o všem, i o délce Golemovy existence. Pokud by všechno vyšlo, jak má být, Golem mohl žít nekonečně dlouho, ale stejně tak mohli vytvořit jen krátkou formu jeho života. Ale v této otázce bylo jejich vědění nedostatečné.

Na základě požadavku rituálu měli na sobě bílý šat, který se výrazně vyjímal na břehu tmavé řeky.

Tadeáš měl své roucho záhy celé od písku, jak skákal mezi písmeny, když je vzájemně propojoval. Netušili, proč má kombinace písmen tak velký význam se zpěvem a tancem. Jákobův výklad stvoření Golema za pomoci nebeských sil byl daleko jasnější. Věděl, že určitá část každého člověka pochází ze sedmi planet a dvanácti nebeských znamení. Proto postavení hvězd muselo mít vliv i na zrození Golema. Přesto nenechal Tadeáše bez pomoci a dělal vše podle jeho pokynů. Kromě sestavování kombinací bylo velmi obtížné pohybovat se v tanci stále kupředu, Tadeáš se nesměl vrátit ani jedním krokem, jinak by všechno zničil. Jákob přisypával do kruhů mouku a pak ji mísil s pískem a prachem. U každého písmene část toho, co namíchal, nabral do lžíce a nasměroval k řece. Lehce na lžíci foukal, až se všechno rozprostřelo po hladině, a pak padl tváří k zemi a jedním dechem vyslovil boží jméno, a tak to opakoval stále dokola, zatímco Tadeáš nad ním tančil, zpíval a dával dohromady další kombinace ze sedmdesáti dvou písmen. Jakýkoliv drobný omyl nemusel hned znamenat zničení Golema, mohl ho však poškodit a vznikl by mrzák nebo neskutečná zrůda. Další podmínkou bylo, aby Tadeáš byl v maximální míře soustředěný na sebe, na svoje nitro, jakékoliv rozptýlení ho mohlo ohrozit na životě. Technika tance, zpěvu a kombinace musely být dokonale nacvičeny, aby na ně téměř nemusel myslet. Tři roky plné práce jim to měly zaručit.

Na Jákoba zapůsobila Tadeášova až nadlidská stvořitelská síla a sám začínal pociťovat stejný zážitek, vždyť z prachu se snažili stvořit Něco. Doufal, že astrální síly pomohou vytvořit Golemovi i duši, i kdyby měla být nižšího rodu. Tadeáš se duší nezabýval, stačil mu pro Golema dar pohybu, to byla další rovina jejich sporu.

Velká byla moc kombinací a její sílu si uvědomovali čím dál víc. Jákob věděl, která písmena přitahují astrální světlo, a ta chtěl zvýraznit. Už sahal po holi, aby to udělal.

„Ne, to nesmíš!" okřikl ho Tadeáš, jen co dozpíval. „Tím bys porušil harmonii kombinací."

Odtržení od skutečnosti dokončovali svoje dílo. Zdálo se, že Jákoba a Tadeáše navždy spojilo. Už jen stačilo sedmkrát obejít celou kresbu. Chytili se za ruce a společně kolem ní kroužili. Věřili, že sjednotili všechny potřebné síly. Písek přestal sloužit větru a svým přeskupením se měl změnit v kámen. Zdálo se, že kruhy, které nakreslili do písku, se začaly prohlubovat a mírně rozestupovat. Dělaly prostor něčemu obrovitému. Řeka hučela a vítr zcela ustal. Další kroky byly pro Tadeáše čím dál obtížnější. Něco v něm se zlomilo a cítil se dosti bídně. Málem se slabostí svalil na zem, jako by se mu hrůzou zauzlily vnitřnosti, téměř zvracel. Jákob si nevšiml přítelových potíží, protože nabyl dojmu, že se pod ním zachvěla zem, a v uších slyšel hromové žalmy. Amokem postižení potáceli se vedle sebe, ale ani na chvíli neustávali ve svém pohybu. Dokončovali šestý kruh, stačilo ujít ještě jedno kolo. Najednou někdo přicházel, a to ze směru, odkud nikoho nečekali. Dupot nohou se stále přibližoval. Vojáci z křesťanského města se u řeky objevili tak nečekaně, jako když v poušti vytryskne pramen. Měli naspěch, někoho pronásledovali. Tadeáš a Jákob jim nestáli v cestě. O ně se nestarali, ani o to, co tak pozdě na břehu řeky dělají. Zajímalo je jediné: muž, který utekl. Byl to velmi nebezpečný blázen, jenže studenti u řeky nikoho neviděli, to mohli odpřísáhnout. Vojáci neměli čas jim nevěřit a pospíchali dál. Jen je vzali s sebou, aby měli jistotu, že se vrátí do ghetta. Vojáci běželi rychle a Tadeáš s Jákobem jim málem nestačili. Až u bran ghetta se mohli od vojáků oddělit. Jen co zůstali sami, projevili svůj vztek. Běželi zpět k řece, co jim síly stačily. Na břehu však už nic ze svého díla nenašli, jen kalná řeka plula klidně opodál.

„Vidíš to, vidíš?" vykřikoval Tadeáš a bušil do písku. Ale Jákob nic neviděl. „Byl tady, my jsme ho stvořili! Golem je hotový!" tančil a jásal Tadeáš.

Rovný písek bez všech jejich znaků byl pro něho důkazem, že se dílo zdařilo.

Objímal Jákoba, ale ten nic nechápal. Nevěděl, odkud bere Tadeáš své přesvědčení, že Golem je na světě.

,Záleží na tom, že Golem existuje jen v Tadeášových představách?' pomyslel si Jákob. Obzvlášť u Tadeáše to nebylo nutností. Věřil, že přijde ta pravá chvíle, aby ho oba uviděli. Co mohl chtít víc? Nepotřeboval důkazy, měl svoji víru, a to bylo jeho největší štěstí.

3. KAPITOLA

PŘÍCHOD OBRA

Řezník Hlaváček byl bezbožník. Možná křesťan, ale žid určitě ne. Navštívil Ezechielův dům, který jediný v této části Židovského Města měl i dvůr a dvoreček s kůlnou, do které se vešel celý vůz. Ezechiel ho přijal jako kdykoliv jindy, i když věděl, že Hlaváček se nezmění. Zase bude prosit o odklad dluhu a možná si ještě nějaké peníze půjčí. Zemře-li zítra, Ezechielovi vznikne veliká škoda. Přesto ho viděl rád. Byl zvědavý, jestli se ve Starém Městě pražském nepovídá o mrtvém křesťanském dítěti, které se našlo v ghettu. Ale Hlaváček nevypadal polekaně. Asi se ve městě skutečně nic nedělo. Mluvil jen o penězích, spokojený, že si o nich může s Ezechielem popovídat.

„Maso se kupuje čím dál hůř, Ezechieli, zlé časy na nás přišly," naříkal řezník.

„Přišel jsi mě prosit o peníze, nebo o útěchu, Hlaváčku? Oboje ti dát nemohu, i když svým způsobem peníze útěchou být mohou, máš pravdu. Jak dlouho tě ještě budu tahat za ocas z bláta jako zatoulané prase? Ve tvém světě musí být asi hodně hloupých lidí, když si myslíš, že za mnou můžeš kdykoliv chodit, nic nesplácet a žádat další."

Ezechiel se dotýkal citlivých míst a Hlaváček se kroutil jako vrba na jaře.

„Ty umíš povzbudit, jen co je pravda, Ezechieli. Kdybys nevěděl, že je moje práce kvalitní, nedivil bych se ti. Ale doba je zlá. Já jsem na tom hůř než ty. Ode mě vezmou a nevrátí. Ale tobě vracejí, protože tě potřebují víc než mě."

„Máš pravdu, maso nikdo nepotřebuje. Tak nevím, proč tě držím nad vodou. Snad proto, že jsi tak zmatený a nenašel jsi ještě svoje místo na tomto světě."

„Co to povídáš, Ezechieli, maso je důležité pro všechny ty, kteří mají zdravé zuby. Jen ti s měkkými a starými dásněmi ho už nepotřebují. Kdybychom všichni dělali jen peníze jako ty, co bychom si zítra dali do huby?" chytračil Hlaváček.

„Dělej si, co chceš, Hlaváčku, ale musíš být pánem svých činů. Nemůžeš se ve svém krámě těšit s masem, když já tě musím živit. A svoje chytrosti o jídle mi tu neopakuj. Lidé se vždycky najedli, když měli správnou víru. To je podstata světa. Kdo má nacpané břicho, v nic nevěří. Hlad si musíš umět hýčkat, aby tě nikdy neopustil. Chovat se k němu s láskou. V tom je tajemství života, o tom přemýšlej, a ne jen dokola o svých prasatech," durdil se Ezechiel.

„Když mi nepůjčíš, tak mi alespoň posuň dluh, milý příteli," poprosil Hlaváček a políbil Ezechielovi ruku.

„Nejsem tvůj přítel ani nepřítel. Zkus přemýšlet o tom, co jsem ti řekl, a když se ti to podaří, tak přijď příští týden. Trochu zaplať a já ti půjčím další. Není důležité, abychom skončili, ale abychom pokračovali. Tak přijď, ale až příští týden."

Hrbil se Hlaváček, hrbil, i když ho Ezechiel doprovodil až na dvůr.

„Jednou se utopí v tom svém prasečím bahně, mizera," řekl pro sebe Ezechiel, když se vracel do domu.

Ve stejnou chvíli úzkou chodbou vycházela z komory na zadní dvoreček Sára. Šla s velkým košem pro dříví. Koš při každém kroku vrzal. Jeho proutí bylo staré a ztrouchnivělé. Sypal se z něho prach. Šla rychle, jak byla zvyklá. Ve vratech kůlny se lekla tak prudce, jako by do něčeho narazila, až jí koš vypadl na zem. Málem se poroučela za ním. V kůlně uviděla veliký stín. Rukou se přidržovala sloupku, jak se chvěla. Zápasila se svým strachem, ale neměla sílu se otočit a vzít nohy na ramena. Vítr se opřel do vrat, která uhodila Sáru do zad tak tvrdě, až upadla. Zvolna se odvážila pohnout hlavou a v nenadálém přítmí rozeznávala podivného muže. Byl veliký proti útlé Sáře, až moc veliký. Pravý obr, jako dítě si ho tak vždy představovala. Teď stál pár kroků od ní a nehýbal se. Měl stejný strach jako ona. Ale to Sára netušila. Nechtěla se dopustit ničeho neuváženého, ale celé její tělo se vzpínalo a hlava se jí málem rozskočila. Uslyšela výkřik, ani nevěděla, jak z ní vyšel. Křičela o pomoc, ale stále se nehýbala. Stejný výkřik uslyšel i Ezechiel. Pospíchal tou samou cestou jako předtím jeho schovanka a vyběhl na dvoreček. Sára už byla rovněž v pohybu, běžela mu v ústrety a ukazovala někam do kůlny. Hekala, celá zbrocená studeným potem.

„Co tam je, Sáro?" zeptal se zadýchaný Ezechiel.

Sára po něm křečovitě chňapla a jen stěží vyslovila:

„Je moc velký…"

Ezechiel uchopil před kůlnou sekyru a pozvedl ji proti vratům, která pomalu otevřel. Starý muž nebyl tak silný ani tak nerozvážný, aby si troufl hned dovnitř.

„Vylez, slyšíš mě? Pokud přicházíš s dobrým úmyslem, nechám tě odejít," řekl do prostoru tmavé kůlny.

Místo odpovědi se ozvaly podivné zvuky. Tajemný chrapot, poslední vydechnutí divokého prasete. Ezechiel instinktivně ustoupil a sekyru vystrčil víc před sebe. Konečně se ukázala chrčící zrůda. Obr se musel se ohnout, aby se vešel do kůlny. I nadále chroptěl. Chtěl něco říci, ale nešlo mu to. Své sdělení naznačoval rukama, které byly velké jako lopaty. Nevypadal bojovně, spíš naopak. Ezechiel už v životě viděl hodně, ale obr ho přesto překvapil. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Vzpomněl si, co se v ghettu povídalo, že podobný zjev byl na útěku ze Starého Města. Prý ho hledali celou noc. Sklonil ostří své sekyry a pokusil se o gesto usmíření. Obr pochopil. Měl živé, i když vylekané oči. Dokonce se úkrokem vrátil dovnitř kůlny. Až teď si Ezechiel vzpomněl na Sáru a rychle ji zahnal do domu.

„Běž, běž, Sáro, zavři dům a rychle se taky někam schovej. No tak si pospěš," křiknul na schovanku.

Celá zcepenělá se nedokázala hnout z místa a jen zírala do šera kůlny. Až když do ní Ezechiel strčil, konečně odběhla vykonat, co jí poručil.

Ezechiel se obrátil k obrovi, aby ho vyzpovídal. Už se poněkud uklidnil.

„Já jsem Ezechiel a ty se jmenuješ jak?" začal.

Obr mu odpověděl zase jen svým chrčením, jen bylo delší a zpěvavější.

„Prý jsi na útěku. To tebe honili celou noc?"

Obr jen nerozhodně přešlapoval. Zvedl se prach pod jeho velkými chodidly.

„Udělal jsi něco? Nějaký hrdelní čin?"

Obr zakňučel jako zvíře. Nic nebylo výmluvnější. Každému muselo být jasné, že nic neudělal. Jeho mohutné tělo se celé rozechvělo.

„Když jsi nic neudělal, tak proč utíkáš?" pokračoval ve výslechu Ezechiel.

Jeho otázka zněla logicky, ale smysluplná odpověď na ni asi neexistovala, protože obr už ani nezahučel, jen vyvaloval svoje velké oči.

„A proč jsi přišel ke mně? Posílá tě někdo? Proč sis vybral právě tento dům, řekni? Copak sis nemohl najít jiné místo? Vylekal si Sáru, copak to se dělá? I mě si vylekal, málem jsem ti ublížil. Ale nediv se nám, takového jako ty jsme nečekali, i když náš dům je otevřený pro všechny."

Na obra to bylo příliš mnoho slov. Poplácával se rukou po stehně, jako když kůň ocasem odhání mouchy. Ezechiel se otáčel kolem vlastní osy a usilovně přemýšlel. Věděl, že ho Bůh zkouší. Včera se před jeho prahem objevilo mrtvé dítě, dnes je tu zrůda mrtvá duchem. Věděl, že člověk může mnohé změnit. I kdyby prožíval těžké chvíle a umdléval z vlastní slabosti, víra mu nakonec pomůže i v nejtěžších chvílích. Zázraky se konají zde na zemi a on byl možná postaven před stejný úděl. Věděl, že by mohl vydat slabomyslného obra do křesťanského města. A rovněž se stejnou jistotou by uhodl, jak by tento chudák dopadl. Skončil by hanebně, zítra by už nemusel být na tomto světě. Když ho nechá, sám podstoupí riziko, jaké nemá obdoby. I z jeho rodného ghetta unikají zprávy, o tom nebylo pochyb, i když za poslední léta se mnohé změnilo a každý si dával pozor na jazyk. Na druhou stranu věděl, že další podobná zkouška milosrdenství se nemusí opakovat a on si do smrti bude pamatovat, jak zbaběle selhal. Věčné zklamání by ho pronásledovalo až do posledního dne jeho života. Vydá ho, nechá ho vyhnat z ghetta, pošle ho na jistou smrt, nebo ho nechá u sebe a zachrání mu život? Alespoň pro začátek by mohl zůstat u něj. Nedokázal se rozhodnout. Zazdálo se mu, že ve výrazu té zrůdy objevil náznak pochopení. Nebývá to běžné, aby zvíře projevilo takový cit.

V naprostém tichu uslyšel kroky bosé Sáry.

„Co tu děláš?" přidušeně na ni zasyčel. „Neříkal jsem ti, kde máš být?"

Mávala na něj, aby k ní přišel ke schodům. Poslechl ji. Byla ráda, že to udělal. Chytila se jeho paže oběma rukama a poprosila:

„Nevyhánějte ho, prosím, pomůže nám s hospodářstvím."

Ezechiel si Sáru zaraženě prohlédl. Vstoupila mu do myšlenek. Dobře ji vychoval. Její osobní ctnosti byly jeho pýchou. A tak ji nemohl jen tak sprostě odbýt, o co se to stará.

„Jak by asi pomáhal? K ničemu není, jen by ti mohl ublížit," řekl zamračeně.

„Kdyby mi chtěl ublížit, už by to udělal," stále odolávala Sára. „Mohl by vám taky pomoci s hlídáním. A nejen u nás, ale i u sousedů."

V těchto časech to byla vážná poznámka. Rabi Löw a on, jeden z nejbohatších mužů v ghettu, by byli první na seznamu nepřátel. Obrana je jediná věc, kterou může dělat. A dobré hlídání často vede k vítězství. Obr toho určitě v noci moc nenaspí, což byla nezanedbatelná výhoda.

Ezechielovy pochyby pomalu ustupovaly. Měl dobrou vůli, a to stačilo, aby Sára pokračovala.

„Nechte si ho na zkoušku, jen pár dní, sama ho uhlídám."

„Koho ty chceš hlídat? Sám mám co dělat, abych tě uhlídal."

Koniec ukážky

Table of Contents

MRTVÉ DÍTĚ

TVOŘENÍ GOLEMA

PŘÍCHOD OBRA