Ukážka z elektronickej knihy

© Zita Kabátová

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-252-3

ISBN (epub) 978-80-7229-423-7

ISBN (mobi) 978-80-7229-424-4

VÁŽENÍ A MILÍ ČTENÁŘI

Na začátku se sluší představit. Tak to udělám i já. Jmenuji se Zita Kabátová a jsem zřejmě nejstarší žijící česká herečka. Narodila jsem se v roce 1913, tedy ještě za Rakousko-Uherska neboli mocnářství. Bylo to tedy na začátku dvacátého století, jež přineslo spoustu báječných objevů a mezi nimi také film, rozhlas a televizi, což velmi úzce souviselo s povoláním, které jsem si vybrala, respektive které přišlo do mého života samo. K naší rodině totiž divadlo patřilo. Mým strýčkem byl Josef Šváb-Malostranský, který byl vůbec prvním českým filmovým hercem, s nímž průkopník naší kinematografie Jan Kříženecký natočil svoje filmy promítané s velkým úspěchem na první Výstavě architektury a umění v roce 1898. Divadlo milovali i moji rodiče, kteří oba byli nadšenými ochotníky. Tatíček byl architekt, staral se o krásné pražské paláce a v divadle fungoval jako režisér a autor divadelních her. Moje mamička, ta hrála, protože byla krásná a kul tivovaná a divadlo milovala. Já jsem se ocitla na pódiu poprvé jako miminko a pak jsem prošla mnoha dětskými rolemi, takže se dá říct, že jsem na jevišti vyrůstala. Herečkou jsem se stala jakýmsi přirozeným vývojem, protože herectví jsem v žádné škole nestudovala. Chodila jsem na gymnázium, učila jsem se cizí jazyky v klášterní škole, pak jsem absolvovala školu pro ženská povolání. Ale to všechno se mi samozřejmě v životě neztratilo.

Hrála jsem divadlo, natočila víc jak sedmdesát filmů, nicméně to už patří spíš minulosti než současnosti. Na běhání už si netroufám, ale mám svoje vzpomínky, a tak mi dneska naplňují život příběhy, které lovím ve své paměti a píšu o nich knížky.

Tuhle knížku věnuji čtyřnohým kamarádům a kamarádkám, jichž jsem v životě pár měla a nikdy na ně nezapomenu. Protože mě nikdy nezradili, vždycky mě milovali takovou, jaká jsem, a všechno mi vždycky odpustili.

Vaše Zita Kabátová

Čím více poznávám lidi, tím více miluji psy.

Pruský král Bedřich Veliký

JESTLIPAK VÍTE,

PROČ SE PES STAL

PŘÍTELEM ČLOVĚKA?

Myslím si, že přítele člověka ze psa udělala nějaká vyšší moc. Člověk je tvor společenský, těžko se mu žije samotnému, jenomže podstata lidského snažení vlastně k samotě vede. Dožíváme se různého věku, opouštíme se, rozcházíme se a často se stane, že někdo zůstane na světě dočista sám. Sice uprostřed lidí, ale bez spřízněné duše, se kterou by mohl svůj osud sdílet. Abychom se z té samoty nezbláznili, jsou tady psi, ale i kočky nebo jiná domácí zvířata, která nám náš úděl pomáhají nést. Která nám dělají společnost i pomyšlení a stojí při nás v okamžiku, kdy už jsou všichni ostatní pryč.

Pes byl na samém počátku svého vývoje divoké svobodomyslné zvíře, které se o sebe dokázalo postarat a bylo mu celkem fajn. Jenomže s léty se přidal k člověku a stal se jeho parťákem a vlastně nikdo neví, proč to udělal, protože k tomu ani neměl důvod. Ostatně ani člověk neměl důvod si psa ochočit, protože mu nepřinášel takový užitek jako třeba kráva, ovce nebo slepice. Jenomže zkuste se kamarádit s krávou, ovcí nebo slepicí. S těmi asi k velkému souznění nedojde, a tak se prostě pes musel obětovat, protože on umí být kamarádem a chápavým společníkem. Já si dokonce myslím, že to pes umí líp než kterýkoliv člověk.

Dlouhá léta se vedly spory, jestli nejrůznější psí plemena mají jediného společného předka. Časem se vědci shodli, že zřejmě ano a tím předkem že by mohl být vlk, ale že také mohlo dojít ke zkřížení vlků s dalšími šelmami, zřejmě se šakaly anebo také s liškami. Jenomže liška byla posléze vyloučena, protože ta nemá s vlkem stejné vlastnosti, takže to asi opravdu byl vlk. Aspoň to tvrdil člověk, který přišel s teorií evolučního vývoje, britský přírodovědec Charles Darwin. I když to tak na první pohled nevypadá, všechna současná plemena psů, a že jich je, jsou výsledkem křížení a šlechtění. Těžko se tomu dá věřit, když si vedle sebe představíme třeba ratlíka a dogu, ale prostě je to tak. I když mezi těmi dvěma je rozdíl hlavně ve velikosti, v oddanosti a statečnosti určitě ne.

Kdy si vlastně lidé začali psy ochočovat? Údajně to bylo v období neolitu, což bylo 10–15 000 lety před naším letopočtem. Přišlo se na to kolem roku 1862, kdy byly ve Švýcarsku objeveny psí lebky z období neolitu vedle pozůstatků lidí. Podobné nálezy se vyskytují po celém světě, především na severu Evropy, zejména u ruského Ladožského jezera, a v Egyptě. Všechny tyto lebky jsou si podobné, tito psi zřejmě člověka provázeli po celou dobu kamennou. Dokonce se dá vysledovat, která plemena jsou přímými potomky těchto prastarých lidských kamarádů. Potomkem severských psů by mohl být samojed a potomkem psů nalezených u Ladožského jezera zase teriér.

Jak šel čas, tak se objevovala další plemena. V době bronzové, což bylo 4500 –3000 před naším letopočtem, se objevili psi, z nichž se vyvinuli ovčáci, kolie nebo lovečtí psi.

KDY BYLO PSŮM

NEJLÍP?

Existuje řada památek z období starého Egypta. Množství důkazů o tehdejší době poskytly zejména záhadné a krásné pyramidy, kde byla nalezena nejen spousta uměleckých předmětů, ale také památky na psa, kterému se začalo říkat faraonský. V hrobkách faraonů starého Egypta se často setkáváme s vyobrazením faraonského psa. Ovšem pes se neobjevoval jenom na obrázcích nebo různých předmětech. Egypťané své miláčky i mumifikovali. To je důkaz toho, jak tam byli psi ceněni a jak si jich lidé považovali. Pravdou ale je, že více milovali kočky, protože kočičích mumií bylo nalezeno mnohem víc než psích.

V jiných oblastech, například v Asýrii, se psi chovali pro lov a boj. Byla to velká, rozložitá plemena, předchůdci dnešních mastifů. Taková plemena byla součástí i armády Alexandra Makedonského. Ve starém Římě se pořádaly nejen souboje gladiátorů, ale také psů, proti nimž v aréně stála jiná zvířata, například býci, lvi nebo medvědi.

Určitě každého napadne, kdy se vlastně objevila malá psí plemena, oni rozkošní mazlíčci, které je možné nosit v ruce a jimž to nejvíc sluší někde na růžovém polštářku. I ti existují už velmi dávno. Například předkové dnešních bišonků byli oblíbení a milovaní ve stejné době jako oni stateční psí bojovníci. Ze stejné doby jsou i památky na existenci pekingského palácového psíka, pekinéze.

Od těch dob pes prostě patřil k člověku a už nikdy se s ním nerozloučil. Vznikají různá plemena, psi se začínají specializovat. A to se zachovalo dodnes. Jsou plemena, která jsou vhodná k hlídání bytů a domů, jiná plemena jsou vyloženě mazlíci, to jsou zejména ta miniaturní. Někteří psi mají natolik empatickou a charitativní duši, že mohou být cvičena jako doprovod nevidomých, jiní dokážou najít drogu, po celá staletí jsou oblíbení lovečtí psi, kteří dovedou zvíře nejen najít, ale také přinést, když ho lovec zastřelí.

Chovatelství psů, které se stalo svého druhu oborem podnikání, se objevilo někdy v 17. století především v Anglii a Německu. Od té doby můžeme mluvit o různých psích soutěžích, výstavách, závodech, o odborném šlechtění plemen a také nastolení určitého pořádku v chovu psů.

Koniec ukážky

Table of Contents

VÁŽENÍ A MILÍ ČTENÁŘI

JESTLIPAK VÍTE, PROČ SE PES STAL PŘÍTELEM ČLOVĚKA?

KDY BYLO PSŮM NEJLÍP?