Ukážka z elektronickej knihy

© Karel Ulík

© Text Hlustvisihák: Bedřich Zelenka

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-273-8

ISBN (ebook) 978-80-7229-289-9

…nechal jsem Lubomíra i Oldřicha volně vyprávět, abych vám je lépe představil nejen jako vynikající herce-režiséry, ale i jako obyčejné lidi se srdcem na pravém místě, jako myslící bytosti, které mají co říct i současné generaci. Někde jsem záměrně kladl i fiktivní otázky, aby čtenář pochopil, kam se svou knihou směřuji.

Bratři, jak se patří.

PROLOG VELEBNÉHO KMETA…

Závidím mladým lidem, že jsou mladí. Závidím dobrým hercům, že jsou tak dobří. A špatným hercům, že jsou tak špatní, a přesto hrají. Ano, někdy bývám závistivý. A představte si, že jsou chvíle, kdy závidím i sám sobě!

Navzdory těm zapeklitým číslům, znázorňujícím mou věkovitost, si dost pamatuju. I leckteré ptákoviny. Jako třeba tu, kterou jsme vykoumali při jednom našem (před pětadvaceti lety – pozn. aut.) rozhovoru v divadelním klubu. Tehdejší velmi propagovanou východoněmeckou televizní show Ein Kessel Buntes jsme překřtili na Ein Kessel šuntes. A vím přesně, že u toho tenkrát asistoval nebožtík Pepík Bek. Ten nezkazil žádnou srandu. A byl to báječnej hráč. Nikdy jsem nebyl komik. Komik, to je podle mě velké slovo, skoro až poklona. Komiky bych nazval takové osobnosti, jako byli Charlie Chaplin, Frigo, Vlasta Burian nebo ze současníků Luděk Sobota. Je to prostě hrdý titul. Já jsem spíš normální herec, kterému se tu a tam povede nějaká komická nebo humorná role. Ale v podstatě jsem spíš člověk zakřiknutý a hodně introvertní. Lubomír Lipský

Profil Lubomíra Lipského

(*19. 4. 1923)

Svátek: 28. června

Původ jména: slovanský

Jméno LUBOMÍR nosí téměř 28 tisíc obyvatel České republiky.

První složka lubo- znamená „milovník, milující", druhá -mir „mír", ale i „svět" nebo „pořádek".

Jméno znamená tedy „mírumilovný", „milující mír, milující země bez válek a rozepří". Je významově podobné našemu Miroslav, řeckému Irenej a německému Bedřich.

Domácké podoby: Luba, Luborek, Luboš, Lubomírek

Lubomír v číslech

Aktivní číslo – 25/7.

7: Duševní badatel, intelektuál, samotář a snílek, milující přírodu, tajemství s bezbřehou fantazií, cestovatel spokojený s již dosaženým. Někdy je až moc uzavřený a má problém zapadnout do společnosti a žije svými představami.

25: Nabízí duchovní moudrost, získanou důkladným pozorováním lidí a věcí a dar učení se ze svých zkušeností a poučit se z vlastních chyb. Tak překoná dřívější zklamání a získá vynikající úsudek.

Podle liturgického kalendáře: sv. Irenej (Lubomír)

Vystudoval Filozofickou fakultu UK, obor divadelní věda a estetika, záhy se začal věnovat herectví. V letech 1950–90 působil v Divadle ABC, kam se v roce 1996 znovu vrátil. Hostuje v Hudebním divadle v Karlíně a v Divadle Na Fidlovačce. Je držitelem Ceny Thálie. Má dceru Tatjanu – překladatelku, syn Lubomír, filmový režisér, ve čtyřiceti letech zemřel.

Jen málokdy se stane, že se herci podaří dožít požehnaného věku v takové síle, že je stále schopen bavit své diváky z divadelního jeviště, televizní obrazovky a filmového plátna. Lubomír Lipský je jedním z mála, kterému se to podařilo. Jde o zcela jedinečný a výjimečný úkaz, a to nejen v českém, ale i evropském a celosvětovém měřítku.

Jiří Janků, dramaturg Městských divadel pražských

To byla prostě bomba! Na pódiu Divadla ABC stál tehdy pětaosmdesátiletý velebný kmet a trsal rock and roll, zpíval, předváděl úryvky z desítek představení a estrádních výstupů a ani jednou neškobrtl tělesně, ba ani slovně (zatímco v televizních zprávách nejedné společnosti se takzvaní moderátoři o dobrou padesátku let mladší přeříkávali ostošest a navíc své výpotky četli).

Byla to Benefice. (Tedy podle Slovníku cizích slov dříve divadelní představení ve prospěch určitého herce, jemuž patřil čistý příjem ze vstupného. Dnes je termín užíván pro dobročinné představení, dobročinnou kulturní akci. Takže v tomto případě jsou encyklopedické informace naprosto omylné.).

Ten velebný kmet má jméno Lubomír Lipský a je to komediant bohem požehnaný v tom nejlepším smyslu slova. A jsem rád, že je můj kamarád, ačkoliv bych mu měl chodil pro pivo. A to bych samozřejmě klidně chodil, jenže Mirek – jak mu smím už téměř čtyřicet roků říkat – má raději vínečko. Najmě červené. Říká se mu také mléko starců. Ale copak chlapíka, který prakticky každý večer hraje divadlo, natáčí filmy a televizní inscenace, který v bazénech nehraje „spadla lžička do kafíčka", ale plave jak Johnny Weissmüller a na každou schůzku přikvačí včas jak čamrda, copak ho můžete nominovat mezi starce? I když i na Mirka – žel – nastartovala nemilá událost, která má přídomek náhlá mozková příhoda, o čemž ještě bude řeč.

„Stárnout se musí," mi řekl Mirek při jednom našem setkání u sklenky moravského moku, „představ si, že by tu pobíhali samí mladíci!"

„Musím říct, že tak mladého člověka v jeho věku jsem skutečně ještě nepotkal."

Josef Polášek, herec

Čas nepříliš zralých malin

V samém středu Pelhřimova, tohoto hlavního města mého mládí byla kašna a na ní tragický Jakub. Oči v sloup, levice na srdci pravice se snaží vymačkat z podivného měchýře na světcově bok čůrek živé vody. Světcova hlava ukazuje bradkou k cukrárně a ka várně domu číslo 78. Nu a tady, někde v prvním poschodí, jsem s narodil nejdříve já, o čtrnáct měsíců později brácha Oldřich a potom za sedm let i nejmladší bráška Borek.

Tedy v těchto místech kdysi sněmoval Jiřík z Poděbrad a o ně kolik století později despoticky kraloval Vilém z Pelhřimova Doba jeho vladaření, královská dílna, z níž vycházely dobroty pr potěchu těla, ducha i srdce, to všechno je už málem legendou Pravda pravdoucí ovšem je, že o slavnou minulost pelhřimov ského divadelničení a cukrárničení a jiného -ničení se velkou měro zasloužil i můj otec – Vilém Lipský.

Jeho největší vášní bylo divadlo. Dodnes ho vidím v dílně u cu krářského válu, jak připravuje „butterteig", což je těsto na krem role, a do toho memoruje monology Jaga, Petruccia, umírá jako Josef Kajetán Tyl, popravuje jako kat Mydlář a otravuje se jako Vávra, ale nikdy to nebylo na úkor po celém okrese vyhlášených dortíků a kremrolí jeho firmy.

Otcovu nezdolnému elánu, řekl bych až fanatismu, postupn podlehla celá rodina. I matka, která byla nápovědkou a andě lem strážným celého našeho divadelničení. Pochopitelně ž i my tři bráchové jsme byli postupně „začleňováni". Nakone kapitulovala i naše babička, důstojná to vdova po vrchním ber ním oficiálovi, která zpočátku viděla v divadle jen komediant skou bídu. Později však už se zanícením přiznávala, že velc herci jsou Vojan, Mošna, Mařenka Zieglerová a její Viloušek. Tedy můj otec.

Já se po divadelních prknech pohyboval dokonce v prenatálním stavu, protože jsem se v roce 1923 zúčastnil – mamince pod srdcem – představení hry Jaroslava Kvapila Oblaka…

(Tahle hra se moc nedává. Tak trochu o ní. K venkovskému faráři přichází na prázdniny jeho synovec, snivý, nesamostatný bohoslovec Petr, a setká se tam s Májou Zemanovou, slavnou herečkou, která byla kdysi jeho láskou. Mája smutně vzpomíná na tuto vesnici. Její otec, jenž byl zaměstnán při opravě kostela, se zabil pádem z kostelního lešení. Mája, která již tehdy neměla matku, bydlela v té době na faře a tam se mladí lidé poznali.

Bratři Lipští v chlapeckém věku s profesorem Lírem

Nyní po letech se zase vidí a láska se znovu probouzí. Petr by rád odešel ze semináře, bojí se však matky, jíž by nerad způsobil bolest. Je nerozhodný, potácí se mezi láskou k matce a milence. Když však Mája vidí, že nemá dost rozhodnosti, průbojnosti k samostatnému životu, rozmluví mu jeho plány, zříká se ho s těžkým srdcem a rozcházejí se navždy. Podle této hry natočil v roce 1933 Svatopluk Innemann film Skřivánčí píseň, v němž hlavní role vytvořili slavná operní pěvkyně Jarmila Novotná a František Smolík.)

Roztomilí bratři

Hlava v hrnci

Z dětství si živě vzpomínám i na tuhle historku. To mi bylo asi pět let a byl jsem poslán přes náměstí pro mléko. Jak jsem tak šel a pohvizdoval si, tak jsem si jen pro srandu králíkům narazil ten hrnec na hlavu. Když jsem pak v mlékárně požádal o mléko, paní mlékařka mně řekla, abych si ten hrnec pěkně sundal. Leč ouha, hrnec se bytelně zaklínil a nešel sundat z hlavy. Poslala mě domů, ať mi ho sundají. Jenže mezitím mi spadl i přes oči a domů mě dovedli laskaví sousedé.

Maminka se ponejprv vyděsila, ale záhy se počala snažit mi hlavu zpod hrnce vysvobodit. Leč marně. Ani tatínkovi se to nepodařilo. Poslali pro klempíře a snad ten podvědomý strach, že bude dotyčný řemeslník používat násilných prostředků, způsobil, že mi nějak hlava splaskla a hrnec šel dolů. Pro mléko už jsem nešel…

Otec zapojil do ochotničení postupně celé přímé i vzdálené příbuzenstvo. Já jsem měl komediantství v těle už odmala, kdy jsem nosil kraťasy a kostkovanou bekovku. (Jak příznačné, bekovka neboli placatá čepice Mirka Lipského provázela v řadě rolí, najmě dědy Potůčka v Dietlových Třech chlapech v chalupě – pozn. aut.)

Lubomír jako syn cukráře byl podle vysvědčení dobrý žák

Čerrrtovský seskok

Vymyslel jsem takovou kulišárnu, kterou jsme hrávali na půdě: všichni kluci sedí v kruhu a jeden z nich se snaží ostatní rozchechtat. Mimikou, posunky, jen ne lechtáním. V tom jsem byl kanón.

Na té půdě jsme také hrávali divadelní představení. Hry jsme si tvořili sami. Bylo to kvalitní tvůrčí kolektiv – brácha, Jirka Lír, bratři Böhmové (ti zahynuli za okupace v Osvětimi). Přicházeli i dospělí a od nich jsme vybírali příspěvky na kulisy, které jsme si stejně malovali sami.

V jednom ze svých výstupů jsem hrál čerta a měl jsem shůry skočit na improvizované jeviště. Žel při tom svém čertovském seskoku jsem poněkud zdemoloval kulisy.

Vilém Lipský, otec Lubomíra, se zásadním způsobem zasloužil o vznik cukrářství v Pelhřimově a hlavně divadelnictví.

Tatík obsazoval do divadla samozřejmě i mě s bráchou, jednou z mých prvních rolí bylo jedno z Kalafunových dítek z Tylova Strakonického dudáka, co chtělo perníkového husara. Další děti hráli brácha a Jirka Lír.

Já jsem v té době měl problémy s R, a tak má první divadelní věta zněla: Co dobvého jsi mi pfinesl, tatínku? Pevníkového husava? Bylo to přesně v neděli 31. května 1936 v půl třetí odpoledne v rámci oslav padesátého výročí pelhřimovského Sokola.

„Já ti to hned říkal, měli jsme jít na tu schůzi… Mohla bejt aspoň nějaká legrace. To bych je taky scvak, tajtrlíčka." Hláška ze snímku Ves v pohraničí z roku 1947.

Slavní v albu

Už tenkrát jsem začal sbírat autogramy osobností. Tenkrát se nás na to vrhlo pět jako v tom Poláčkově roztomilém povídání. Posílali jsme žádosti do celého světa, a tak jsme nasbírali Alberta Einsteina, Charlieho Chaplina, Uptona Sinclaira, Sinclaira Lewise, Rabíndranátha Thákura, Vítězslava Nezvala, Františka Halase a stovky dalších. A takové zahraniční porto nebylo žádný laciný špás. Tak jsme začali dodávat zprávy do regionálního tisku, samozřejmě že se v Pelhřimově toho moc závratného nedělo – a tak pracovala fantazie. Dlužno říci, že bezmezná. Viz třeba „zaručená" zpráva:

Rolníkovi J. P. z N. se narodilo tříhlavé tele. Je zdravé a všeobecně se očekává jeho další vývoj. Další zprávu podáme.

Začali jsme někdy v roce 1936, to mi bylo třináct čtrnáct let. Náš rodinný přítel, člen Národního divadla Bedřich Karen, otci doporučoval hry a domlouval i hostování. Do Pelhřimova tak jezdily hvězdy jako Eduard Kohout, Zdeněk Štěpánek, Růžena Šlemrová a další. Vždycky jsme si je nechali podepsat, a tak vznikl základ sbírky. Pak jsme začali shánět podpisy českých filmových herců a hereček a troufli jsme si i do zahraničí.

Na gymnáziu jsme měli výborného profesora kreslení, otce mého spolužáka a pozdějšího hereckého kolegy Jiřího Líra. Profesor Lír odebíral anglické noviny London News, ve kterých občas našel adresu nějakého světového autora, a tu adresu nám dal s ponaučením: „Nestačí sbírat podpisy, musíte o těch lidech něco vědět, vzdělávat se!" Byli jsme vlastně „tři" – bratři Böhmové, bratři Lipští a Jirka Lír.

Lubomír před „svou cukrárnou"

Do obálky jsme vždycky vložili tři bianko lístky a krátký dopis: „Dear Sir, we are three eighteen years old students from Pelhrimov, Czechoslovakia…" – „Vážený pane, jsme tři osmnáctiletí studenti z Pelhřimova v Československu a prosíme vás o autogram."

Tyhle žádací dopisy jsme samozřejmě psali i německy, francouzsky, jak bylo třeba. A většinou nám kýžený autogram opravdu přišel. Někdy jsme dostali krásné průvodní dopisy, například od Romaina Rollanda nebo Rabíndranátha Thákura. Zajímala nás i věda, zaměřili jsme se na nositele Nobelových cen. Nesměl nám samozřejmě chybět Albert Einstein, kterého jsme ovšem dlouho nemohli lapnout – z různých univerzit nám dlouho chodily odpovědi, že pan profesor právě změnil působiště, než konečně přišla kartička s jeho podpisem. Se sbíráním autogramů jsme pokračovali přes válku, ale po ní už moc ne. Jedině příležitostně, když někdo přijel do Prahy. Výjimečně jsem získal autogram osobně – například na podpis Sira Laurence Oliviera jsem vystál frontu na světové výstavě Expo '67 v Montrealu.

Teď k nám jezdí hodně známých osobností, ale ta sběratelská vášeň už není. Za ta léta se nám s bratrem podařilo sehnat asi tisíc autogramů. Pravda, není to moc, ale ani málo, dali jsme dohromady opravdu vybranou společnost, ti lidé mají svou váhu. Máme například velmi kompletní sbírku českých meziválečných spisovatelů.

V+W

Divadlo je alfa omega hereckého umění. Všechny další obory, jako jsou filmy, seriály nebo rozhlas, jsou přidružená výroba. Divadlo je prazáklad všeho. Však kvůli divadlu jsem se také dal na herectví.

Už od mládí jsem miloval Voskovce a Wericha. To byli moji, doslova řeknu, miláčkové. Já jsem je viděl in natura, bylo to v roce 1937 nebo spíš 38, kdy jsme jako študáci z Pelhřimova přijeli na Středoškolské hry do Prahy a při té příležitosti jsme se dostali do nabitého divadla, tenkrát to bylo Osvobozené divadlo, nyní ABC, a viděli jsme tam dvě představení. Jedno byla Těžká Barbora a Pěst na oko. No, my jsme byli úplně u vytržení, já s bráchou, kolega Jiří Lír a myslím, že i Otomar Krejča tam byl.

To byl zážitek k nezaplacení! Já nevím, jak bych to nazval. To byla taková atmosféra, a zvlášť když v Německu začal řádit Hitler, tak ty jejich forbíny byly zaměřeny naprosto politicky, a nejen na Hitlera, ale i na vnitřní poměry Československé republiky, a už jenom když zpívali: Už panikáři jedou, už panikáři jdou, tluče se na buben… na závěr, tak publikum vstávalo ze židle a tleskali a tleskali a vynucovali si další přídavky. Já jsem od té doby skutečně snad nezažil něco tak spontánního, jako to bylo v té době před nástupem Hitlera.

No a samozřejmě že jsme se učili i od nich samotných. Protože Divadlo satiry nebyl plagiátor Osvobozeného divadla, ale v tom duchu jsme se snažili tvořit také současnou satiru, což se nám nakonec nevyplatilo, protože satira po roce 1948 už se nesměla dělat. A mohla se dělat, ale akorát satira na kapitalisty a podobně…

Jeho nezměrný životní elán se mu dá jen závidět. Bylo by více než příjemné vidět ho v dalších rolích, dokud mu síly a životní optimismus stačí.

V každé komedii spolehlivě rozechvěl bránice všech diváků. Snad proto se mu humor vždy tak dobře dařil, že se ve scénách odrážel jeho spokojený život plný legrace…

„Já mala lika, já mala lika paprťála, chánoa, chánoa, chánoj, džálala, džalalá a paprťála. Patláma, patláma a žbrduch!" Jedinečná hláška Lubomíra Lipského coby člena alchymické komory císaře Rudolfa II. ve snímku Císařův pekař z roku 1951.

Vánoční vzpomínky

Každé malé dítě věří na Ježíška, na Mikuláše, na polednici, my s bratrem Oldřichem jsme nebyli žádnými výjimkami. Když nám bylo pět, šest, tak jsme mamince nebo tatínkovi diktovali dopisy pro Ježíška. Těšili jsme se na slavnostní okamžik, kdy se zasedne k velkému stolu. Modlitbička před večeří a pak okamžik očekávaný nejen po celý advent, ale už více než čtvrt roku dopředu, kdy Ježíšek přijde a zda nám přinese dárek, o který jsme mu psali. S Oldřichem jsme trávili nejvíce času spolu, můj třetí bratr Dalibor se narodil, až když mi bylo sedm. Štědrý večer v naší rodině probíhal za účasti celého personálu. Kromě mých rodičů, babičky a nás tří bráchů s námi seděli u stolu dva cukrářští tovaryši, učeň, prodavačka, kuchařka. Šlo o skutečně velikou slavnostní sešlost. Příprava na nejkrásnější svátky v roce byla velkolepá. Když jsme snědli kapry na několik způsobů, tak už jsme se těšili, kdy konečně přijde Ježíšek. Zazvonil pravidelně kolem osmé hodiny, což ovšem udělal potají otec. Běželi jsme se podívat do druhého pokoje pod stromeček, jestli jsme dostali to, co jsme si přáli. Většinou to tak bylo.

Jedním z nejmilejších překvapení a dárkem, o který jsme si ani nepsali, ale Ježíšek nám ho nadělil, byla laterna magika. To se událo ve třicátých letech. Na sklíčkách byly obtisky zvířat a různé děje, které jsme si s nadšením promítali na stěnu. Nejlepší dárek je opravdu ten, který člověk nečeká. Dodnes vidím všechny ty milé pohádky a veselé příhody, co byly zobrazeny na sklíčkách. Obzvlášť se mi líbil výjev ze starého Rakousko-Uherska: hezká usměvavá paní ve šněrovačce s pentlemi a honzíkem, umně naaranžovaným na ladné zadní části těla, roznáší pivo hostům. Všichni nadšeně popíjejí napěněný zlatavý mok, povídají si a je jim spolu dobře. Tenhle rozverný výjev jsme si s bráchou promítali nejradši. Vyvolával zvědavost.

Mí rodiče dbali na to, aby každé Vánoce byla pod stromečkem knížka. Tuto tradici jsme zachovávali a zachováme až do dneška. Jako dítě jsem byl okouzlený Ladovými pohádkami, Marbulínkem, pohádkovou knížkou Bonzo v královské náladě. Pak přišly dobrodružné romány Julese Vernea, Karla Maye a dalších. Později jsem četl Sinclaira, Aragona až do současnosti, včetně bratří Čapků.

V pubertě jsem dostal vánoční dárek, který mi vyrazil dech. Ježíšek, tedy tatínek, mi přinesl pravý saxofon od firmy Lídl. Když jsem viděl ten nádherný nástroj v pouzdře, tak jsem málem omdlel. K tradici Vánoc mého dětství patřila procházka s naším třídním profesorem Josefem Lírem, otcem herce Jiřího Líra. S Jirkou jsme seděli v lavici od svých šesti let až do maturity. Chodívali jsme za město ke třem topolům, bylo to asi tři kilometry daleko.

Celkem nás bývalo šest, pan profesor, brácha, Jirka Lír, já a pak Zdeněk a Rudolf Böhmovi. Hráli jsme různé hry, třeba na pitomce. Každý z přítomných řekne jedno písmeno, další přidá písmeno, a kdo dokončí z těch písmenek slovo, tak má trestný bod v podobě písmene P, za druhý trestný bod dostane I. Kdo se stal pitomcem, tomu jsme se strašně smáli a koulovali jsme ho. Provětrali jsme se, při šli jsme domů, aspoň jsme nepřekáželi u příprav, a už jsme se těšili na štědrovečerní večeři. Pan profesor Lír byl nesmírně vzdělaný a sečtělý a navíc byl spisovatel. Nenásilnou a nenápadnou formou nás vychovával jako správný pedagog. Vyprávěl nám obsahy knížek, které přečetl.

Měl je zažité, uměl je zpaměti. Sugestivně nám přiblížil osobnost autora. Četli jsme na jeho doporučení a radu kvalitní literaturu, například Ericha Kästnera nebo Hanse Christiana Andersena. Znal velmi dobře nejen cizí, ale i naše spisovatele. Vyprávěl nám povídky Eduarda Basse. Procházky byly nenásilně edukativní, a to nás strašně bavilo. Pan profesor Lír věděl, jak na nás, dokázal nás zaujmout díky svému velkému pedagogickému citu.

S mým mládím je spojena i velmi smutná a zvláštní událost. Nejmladší bratr Dalibor zemřel, představte si, už v sedmnácti. Zabil ho blesk, když se koupal v rybníku. Bylo mu přesně 17 let, 7 měsíců, 7 dní, chodil do septimy a stalo se to 27. 7. 1947, sedmý den v týdnu, v 17 hodin odpoledne. Byl pohledný a herecky talentovaný. Hrál už tehdy s ochotníky v Záviši z Falkenštejna. Objevil se i v několika filmech, například režisér Václav Krška si ho vybral do snímku Kluci na řece. Škoda, bohužel jsme se málo užili.

Můj otec nebyl normální člověk. To byl fanatik divadla. Babička byla normální žena, ale podlehla také tátovu fanatickému

vztahu k divadlu tak, že dokonce při ochotnických představeních dělala kostymérku a vařila kafe. Nevím, kde se to v tatínkovim vzalo. Přitáhl nás k divadlu, zapálili jsme se pro něj už brzy v dětství. Byli jsme tím poznamenaní pro celý život, to byl osud. Herectví bylo tátův ideál. Měl ohromnou radost, že jsme se tím směrem vydali. Splnili jsme mu jeho vlastní sen. Táta se nemohl stát hercem profesionálem, stal se „pouhým" cukrářem, ale dobrým cukrářem a kavárníkem. Takže v nás viděl splnění svého snu.

Když jsem začal hrát, nikdy jsem na hereckých Vánocích nesměl chybět, zvláště ještě když to bylo v divadle ABC. Asi od roku 1950 se všichni scházívali v ateliéru Adolfa Weniga vedle ABC, v posledním poschodí. Byla to vzácná parta. Pravidelně tu býval hostem Rudla Deyl, Sváťa Beneš, Ota Ornest, Pepík Bek, Irena Kačírková, Jarka Adamová, Vašek Voska. Adolf Wenig strašně rád jedl. Setkání bývala dopoledne a už v deset hodin připravil základní menu. My jsme se přinášeli různé pochutiny. Sháněli jsme výjimečné lahůdky. Sváťa Beneš obstaral jednou dokonce ústřice a langusty, přivezl je přímo až z Francie, a to bylo tehdy něco.

U Wenigů bývala ohromná legrace, všichni měli co vyprávět, konal se štědrovečerní kulatý stůl. Historek bylo tolik, že jedna přehlušovala druhou. Člověk si ani nestihl všechny zapamatovat, což je možná škoda. Je mi líto, že v té tradici se dnes už nepokračuje, protože většina z naší party už není na živu nebo mají všichni jiné zájmy.

„Já nepiju, nekouřím a jsem impotentní. Tak, a teď jsem

zvědavej, co mi zakážete!"

„Podívej se, člověče, to je klacek. Kolik? Dvacet? Bez osmdesáti centimetrů rovnej metr!" (Svérázné měření ryb)

„Todleto je macek!" vykřikuje vytrvalý rybář, když kolem něj projíždí na kole svérázně neoblečená žena – „nahoře bez".

Lubomír Lipský v komedii Zdeňka Trošky Kameňák, natočené v roce 2003.

Rodný dům Lipských v Pelhřimově

Dotazník Marcela Prousta

(Lubomír)

Zřejmě není třeba dalších komentářů. Ze snímku je patrné, jak si Pelhřimovští váží svého rodáka. Pojmenování ulice je toho jasným dokladem

Vaše oblíbená ctnost?

Ctnost.

Čeho si nejvíc vážíte u mužů?

Charakteru.

Čeho si nejvíc vážíte u žen?

Taky charakteru.

Jaká je vaše nejvýraznější vlastnost?

Lenost.

Co oceňujete u svých přátel?

Aktivitu.

Vaše největší chyba?

Pasivita.

Vaše oblíbená činnost?

Lenošení.

Všude, kde se Lubomír Lipský objeví, je o jeho podpis nevšední zájem

Vaše představa dokonalého štěstí?

Ležet na gauči s knihou i bez knihy… a hledět do blba.

Vaše představa nejhoršího neštěstí?

Bojím se pomyslet.

Čím byste chtěl být, kdybyste nebyl sebou?

Já bych nemohl být nikým jiným než sebou.

Vaše oblíbená barva a květina?

Modrá a pomněnka.

Váš oblíbený pták?

Tukan.

Váš oblíbený spisovatel?

Romain Rolland.

Váš oblíbený básník?

François Villon.

Váš oblíbený literární hrdina?

James Bond.

Vaše oblíbená literární hrdinka?

Madame Pompadour.

Váš oblíbený malíř a skladatel?

Malíř Salvador Dalí a skladatelé Darius Milhaud+ a Igor Stravinskij.

Váš oblíbený hrdina ve skutečném životě?

Charlie Chaplin.

Vaše oblíbená hrdinka ve skutečném životě?

Moje žena.

Která postava v historii vám připadá nejodpudivější?

Mussolini.

Kterou hrdinku z historie nejvíce obdivujete?

Johanku z Arku.

Jaké je vaše nejoblíbenější jídlo a pití?

Indické jídlo kuře na kari s placičkami puri.  Valašská slivovice.

____________________________________

+

[Hudební skladatel a pedagog Darius Milhaud (4. září 1892 – 22. června 1984) se narodil ve francouzském Aix-en-Provence do židovské rodiny. Mezi jeho nejznámnější díla patří Stvoření světa, balet pro malý orchestr a sólo saxofon, ovlivněný jazzem, Vůl na střeše – balet, nebo Saudades do Brazil (taneční suita). D. Milhaud je také autorem několika extrémně krátkých oper, z nichž sedmiminutový Vysvobozený Théseus je zapsán jako nejkratší světová opera i v Guinessově knize rekordů.

Igor Fjodorovič Stravinskij, (17. června (5. června podle juliánského kalendáře) 1882 Oranienbaum, Rusko – 6. dubna 1971 New York, USA) byl ruský skladatel 20. století. Těžiště jeho tvorby spočívá v baletech (Svěcení jara, Petruška, Pták Ohnivák). Již od počátku své tvorby si vytvořil charakteristický výraz. Téměř každé jeho dílo bylo novátorské ve všech hudebních oblastech. Jeho práce ovlivnila velké množství umělců a patří k základním vývojovým znakům hudby 20. století.

Město Pelhřimov si váží svých rodáků, a umělců zvláště

Vaše nejoblíbenější jména?

Filemon a Baucis.++ Co nejvíc nesnášíte?

Nesnášenlivost. Kterou vojenskou operaci v historii nejvíce obdivujete?

Vylodění v Normandii.

____________________________________

++

Zeus a Hermes sestoupili na zem, aby zjistili, jak žijí lidé. Jsou-li dobří, nebo zlí. Došli do vsi a žádali o nocleh, všude je ale vyhnali. Jen jedna chaloupka je pohostila. Chatrč pokrytá slámou a rákosím se stařečky Filemonem a Baucidou. Byli velice chudí, ale co měli, o to se rádi rozdělili. Když ulévali víno, neubývalo a je napadlo, že je navštívili bohové. Styděli se, že neposkytli bohům něco více, a chtěli zabít svoji poslední husu. Bohové byli rádi, že je pohostili, a tak je pobídli, aby s nimi vyšli na kopec. Pak celou ves zatopili a zbyla jen jejich chaloupka, ze které se stal nádherný chrám. Filemon a Baucis mohli žádat, co chtěli, a proto si přáli být strážci tohoto chrámu a zemřít ve stejný den. To se jim vyplnilo, a když umírali, staly se z nich stromy (dub a lípa) a při každém zafoukání větru se dotýkaly listy.

Která reforma ve světové historii pro vás byla nejvýraznější? Co nejvíce změnilo svět?

V záporném slova smyslu reforma komunistická.

Jak byste chtěl zemřít?

Ve spánku.

V jakém stavu mysli právě jste?

Přemýšlím, jak bych odpověděl na vaše otázky.

Který zlozvyk nejvíce tolerujete u sebe i u ostatních?

Nadměrné papání.

Lubomír Lipský coby četař

Jaké je vaše oblíbené životní motto?

V současné době: Je lepší se opotřebovat nežli zrezivět

(Denis Diderot).

(Z časopisu Městských divadel pražských, 2008)

Koniec ukážky

Table of Contents

Profil Lubomíra Lipského

Čas nepříliš zralých malin

Hlava v hrnci

Čerrrtovský seskok

Slavní v albu

V+W

Vánoční vzpomínky

Dotazník Marcela Prousta

Sedm malých rozhodnutí

Hlustvisihák aneb Život na vrátnici

Dědek s fajfkou

Oldřich Lipský

…a opět Lubomír Lipský

Paměť je věčná