„JÁ NEMÁM ŽÁDNÁ ÚSTA, JÁ MÁM HUBU, A TU SI BUDU VOTVÍRAT A HODNĚ SI JI MUSÍM VOTEVŘÍT, ABY SE MI TAM DO NÍ VOD VÁS TY ZUBY JEŠTĚ VEŠLY." Vlasta Burian

ÚVOD

Ať chceme, či nikoliv, oblibu, žádanost a jedinečnost jednotlivých hereckých osobností vždy určovaly, určují a v našich očích budou určovat především divadelní a filmové postavy, jež měli tito umělci možnost za léta své profese ztvárnit. A je to nanejvýš logické. Bez postav ať už jakéhokoliv charakteru nebylo by hereckého oboru. Některé úlohy jsou vážné, jiné komické či tragické. K některým je třeba umět si najít cestu a porozumění, jiné musí přímo odrazovat svou záporností… Přičemž k hotovému dílu není zapotřebí jen vizuálně propracované postavy, nýbrž nutné jsou také výstižně napsané dialogy a hlášky, které více jak z poloviny danou roli utvářejí. Nezřídkakdy se nám proto stává, že si z určité hry či filmu zapamatujeme pouze vyřčenou hlášku, zajímavé slovo, větu… A kdykoliv ji znovu slyšíme, přehráváme si ji v paměti nebo i nahlas opakujeme, dostáváme se tak ke stále většímu kontaktu nejen s postavou, ale i s hercem, jenž měl za úkol daná slova zahrát, pronést. Zkrátka a dobře, vtipné, ale i vážné, psychologické hlášky, projevy a kontexty nám mnohé dávají, přičemž mají jednu velkou výhodu: takřka nikdy nás totiž nepřestanou bavit, zajímat a nutit k novému a novému přemýšlení. Vskutku nesmrtelné jsou pak zejména hlášky filmové.

Budeme-li hledat zdroj a jedno z nejpříhodnějších období, jež bylo pro vtipné filmové průpovídky i vážné dialogy přímo zlatou studnicí, je to rozmezí let 30.– 40. dvacátého století, které dalo vznik skutečně úctyhodnému počtu námětů a rolí, v nichž mohli mnozí umělci naplno vyniknout, byť třeba nebyli přímo ztělesniteli hlavních úloh.

Tato kniha, jež představuje celkem 644 nejslavnějších a nejvýraznějších hlášek prvorepublikového filmu, se proto skládá nejen z nesmrtelných a svérázně komických, mnohdy milých citací, jimž vévodili zejména Vlasta Burian, Jaroslav Marvan či Hugo Haas, ale stejně tak i z vážných, psychologických a srdceryvných výkřiků, s nimiž se pojí role Hany Vítové, Adiny Mandlové, Nataši Gollové či Lídy Baarové. Ovšem protože žádný z filmů neutváří nikdy jen hlavní hrdina, je v této knize také zcela záměrně patřičně reflektováno na výběr toho nejlepšího z repertoáru v té době tzv. „herců vedlejších filmových rolí". Připomenout si zde proto můžeme například velice hojný, komický a zajímavý filmový odkaz Václava Trégla, Ference Futuristy, Františka Kreuzmanna či Františka Filipovského a nechybí ani výběr z nejlepších výstupů vážených dam a pánů, kteří dodávali mnoha snímkům na noblese a vážnosti, jako například herečky Růžena Šlemrová, Růžena Nasková, Meda Valentová či herec Jindřich Plachta… Další složkou této knihy je pak snaha o připomenutí zajímavých filmových dialogů a rolí některých dalších umělců. V tomto ohledu je věnována pozornost například Anně Letenské či Nelly Gaierové. Poslední složkou a cílem této knihy je vyzvednutí filmového díla vynikajících osobností, na jejichž odkaz nebylo dosud adekvátně reflektováno a které na své „objevení" stále ještě čekají. V tomto směru je věnována pozornost velké divadelní a příležitostné filmové herečce, vynikající umělkyni Míle Pačové.

Konečná syntéza všech osobností a jejich hlášek pak dává ucelený dojem nejen o jednotlivých hercích a jejich postavách, ale slouží především jako milá oddechová literatura, nad níž se lze smát, ale i vážně přemýšlet. Vybrané citace totiž nejsou tak říkajíc ploché a už vůbec ne náhodně vybrané či z kontextu vytržené. Naopak. Svým obsahem se vždy vztahují k některému z nesmrtelných problémů lidstva, čímž se samy o sobě stávají nadčasovými pojmy.

„TOŤ KOKRHEL JAKÝSI DOBRÝ PRO KRAJ BLÁZNŮ."

„Komtesa Blanka z Blautenbergu. Poklidu jsem v hrobce ne měla…" (Dívka v modrém, 1939)

Lída Baarová

Roz. Ludmila Babková, provd. Kopecká, Lundwall

(7. 9. 1914 Praha – 27. 10. 2000 Salzburg)

Osobnost a umění Lídy Baarové patří nejen v historii prvorepublikového filmu, ale i v českých dějinách k všeobecně nejžádanějším tématům. Bohužel, většinou je to však především pro nešťastný a zvraty naplněný životní příběh, o který bývá namnoze výrazně více zájmu nežli o její herecké umění, v němž prokázala nesporný talent. Lída Baarová se narodila v Praze do rodiny úředníka pražského magistrátu Karla Babky. Hudební a herecké nadání zdědila po své matce Ludmile, která se aktivně věnovala zpěvu i navzdory faktu, že se nikdy profesionální operní pěvkyní nestala. Ludmila studovala na gymnáziu, z něhož přešla velmi brzy na konzervatoř. Jejím profesorem zde byl například herec Rudolf Deyl st. Ovšem dříve nežli úspěšné absolutorium našla si ji filmová sláva. Lída si změnila příjmení, pro které použila jméno přítele svého otce Jindřicha Šimona Baara. Aktivní herecká činnost v době nedokončeného studia byla v její době brána za nevhodnou, a tak se odhodlala studia opustit a dát přednost filmovému osudu.

Debutovala v roce 1931 ve filmu Kariéra Pavla Čamrdy, následovalo Růžové kombiné aj. Již po několika snímcích se stala vyhledávanou tváří a sen o herecké kariéře se tak naplnil.

Nejeden výtečný snímek, v němž Baarová svým atraktivním vzhledem a projevem zazářila, s sebou nesl rovněž výtečné filmové hlášky. Připomeňme si proto alespoň některé, takové, které dokážou pobavit, ba přímo rozesmát, či jiné, které donutí hluboce přemýšlet.

„Milé slečny, mám báječný recept na štíhlost. Mít dvě stě korun měsíčně a celé dny běhat po ulicích."

Rozverná Lída Baarová jako Líza – módní návrhářka ve snímku Švadlenka z roku 1936.

„Kdo ti říká, že jsem k politování? Jsou snad všichni manželé dobrý a jemný? Anebo stojí vůbec nějaký muž za to, aby pro něj žena plakala… Já žádné nemám, přijela jsem teprve nedávno. Jsem tu cizí."

Pronáší jako Maskovaná milenka ve stejnojmenném snímku z roku 1939.

„Komtesa Blanka z Blautenbergu. Poklidu jsem v hrobce neměla."

Patrně životní filmovou rolí se pro Lídu Baarovou stala právě komtesa Blanka z Blautenbergu, fiktivně ztělesněná šlechtična z portrétního obrazu studentkou vysoké školy Vlastou v komedii Dívka v modrém z roku 1939.

„318 let už to čítá. Oh, zříš mě tak převelice starožitnou?"

Ptá se Blanka pana notáře Karase (O. Nový), který uvěří, že výjev z obrazu skutečně obživl a je mu tedy již tři sta osmnáct let…

„Zrkadlem mi posloužíš, světlo nevalné však tu máš."

Komtesa Blanka hovoří plynně staročeštinou a požaduje jako jednu ze svých životních nezbytností „zrkadlo" čili zrcadlo.

„E, elektrika, co to je? Sto svíček naráz? Čaroděj jsi!"

Podivuje se vynálezu, který ve světelnosti může předčit lecjakou svíčku, a považuje tak svého přítele za mocného čaroděje.

„Drahným stáním v obrazu mne nohy bolí."

Vysvětluje, jak moc je unavená, když tři sta osmnáct let stála nepřetržitě v obraze.

„Jaké potvorné řeči vedeš. Uveď mne v lože. To lože býti má? Staré české lože, toť přepěkné obydlí… I polštářů hromada."

Šokuje komtesu postel z dvacátého století, a proto důsledně vypráví, jak má správná barokní postel vypadat.

„A na tuto krmi nelibou čekala jsem tři sta let. Když celý život váš jako lože tvoje, pak upřímně vás lituji."

Hodnotí snídani dvacátého století, kávu a pečivo. Namísto lehké snídaně si proto naporoučí přehlídku jídla, tak jak bylo zvykem na barokních hostinách.

„Takové hadry, kde krumplování? I žínka povětrná by se tak neoděla!"

Rozlítí ji styl moderního odívání, který je ve srovnání s jejím bohatým šatem nejen sporý, ale skutečně obyčejný, sešitý jen z pár kousků látky.

„Kterak takové kalhoty nositi můžeš, vadu jakousi nohou svých podivných v trubkách skrýváš?"

Vyptává se komtesa Blanka svého přítele Karase na důvod, proč nenosí balonové kalhoty a punčochy a proče namísto nich má podivné roury, kalhoty.

„Toť kokrhel jakýsi dobrý pro kraj bláznů."

Okomentuje klobouk, který náleží k šatům z obchodu Helianda, kde notář Karas nakupoval. Od pojmenování Helianda se také následně odvodí místo, z kterého údajná komtesa přicestovala.

„Že mě k maškarnímu reji vedeš, nevěděla jsem."

Neopomene si Blanka přisadit, když vidí společenský večírek a i na něm poměrně sporé toalety, které se opět nemohou se zdobností barokní róby nikterak srovnávat.

„Párátko ti hoří…"

Pronáší na adresu jedné ženy z večírku jako neznalec kuřiva, i když ve skutečném životě jako studentka Vlasta kouřit umí.

„Číšník mně vběhl do cesty, v posledním okamžiku jsem mu obratně uskočila, všichni na mně mohli oči nechat a pan baron Čermák mě první odměnil potleskem. Pan baron mě vyzval k tanci a věnoval mně neobyčejnou pozornost. Pan baron mě pozval na neděli do Zlaté studny… Slíbila jsem, že přijdu. Řekla jsem ano, pane barone!"

Lída Baarová a její další historická úloha, tentokráte dívka nešťastně zamilovaná do dvou mužů současně. Před svými tetami se ale vymlouvá na fiktivního ctitele – barona Čermáka (Za tichých nocí, 1940).

„Neskonalá drzost! Mě chtěj dávat někomu k svátku?"

Pronáší pohoršeně Lída Baarová v příběhu dle předlohy Ignáta Hermanna Artur a Leontýna z roku 1940 jako slečna Leontýna „Týninka", pracovitá a moderní dcera továrníka, jež je sice zamilována do Artura Drmoly (J. Dohnal), ale velmi jí vadí jeho lehkomyslný přístup k práci i životu, který se skládá především z propitých nocí po večerních barech.

„Budu vaše, ale jen pod jednou podmínkou: slíbíte mi, že vyplníte jednu moji žádost, kterou vám řeknu až po svatbě. Váš slib bude dvojí zkouškou vaší lásky. První je v tom, že mně ho dáte, aniž byste věděl, co slibujete." „Druhá?" (J. Dohnal)) „Ta je těžší… Přijde až po svatbě, tou dokážete, máte-li mne opravdu rád. Přijímáte?"

Dává jako Leontýna Sobotová na výběr Arturovi Drmolovi, kterého tak zkouší, zdali jí bude pro život skutečným mužem a neopustí ji hned po prvních „třech měsících", jak o tom kdysi vyprávěl před kamarády na společenském večeru…

Lída Baarová prožila ve svém životě skutečné zvraty. Dotkla se hvězd a sáhla si i na dno vlastních sil a možností. Její hvězda zářila naplno mezi léty 1935 –1939. Tou dobou vznikala řada výtečných rolí, jako například úloha Vlasty – komtesy z Blautenbergu ve snímku režiséra Otakara Vávry Dívka v modrém z roku 1939, za níž obdržela o rok později Národní cenu. Tou dobou se však udála, jak sama také řekla, největší chyba jejího života. Když totiž roku 1937 přišla vážná nabídka z Ameriky, Baarová se jí zřekla. Netušila, že vypukne druhá světová válka. Úspěchy, z kterých se tou dobou těšila v Čechách dosyta, ji naplňovaly zcela. Osud jí však určil cestu zcela jinou. Mimo Čechy hrála i v Německu. Tam se také setkala s Josefem Goebbelsem. Tak začal nemilý osud, který ji stál mnohé. Lída Baarová si však, jak sama uvedla, nedokázala pomoci a z bludného kruhu, který se kolem ní uzavřel, neuměla, ba snad už ani nemohla vystoupit. Za války ztvárnila ještě mnoho postav, např. Janu Radimskou v romantickém dramatu Za tichých nocí, praktickou a moderní ženu Leontýnu Sobotovou v romantickém dramatu Artur a Leontýna či malířku malující dědečka s niněrou v komedii Život je krásný. Skutečný hereččin život ale krásný nebyl. Když chtěla ke konci války utéci, byla zajata a předána zpět do Československa. Na krásku stříbrného plátna čekala věznice na Pankráci. Situaci navíc poznamenala rodinná tragédie. Matka Lídy Baarové zemřela na náhlou mozkovou příhodu, její sestra spáchala sebevraždu a zbyl jí jen nemocný otec, který přišel v tomtéž období o končetinu. Pryč od všech vzpomínek se dostala až s rokem 1948, kdy se přestěhovala s manželem Janem Kopeckým do Salcburku. Procestovala mnoho zemí a později ještě navázala na svou filmovou kariéru. V Salcburku už ale zůstala až do své smrti.

„Že mě k maškarnímu reji vedeš, nevěděla jsem." (Dívka v modrém, 1939)

„VY JSTE MĚ SKŘÍPNUL!"

„…Má úcta, Živná… Pane profesore, na řemesla se nehodí, aspoň tu madurídu kdyby udělal…" (Škola základ života, 1937)

Zdeňka Baldová

Roz. Zdeňka Balašová, provd. Hilarová

(20. 2. 1885 Česká Třebová – 26. 9. 1958 Praha)

Přezdívka: „Baldinka", „Matka Baldinka"

Chceme-li nalézt mezi představiteli starší generace umělců konce devatenáctého a první poloviny dvacátého století výtečnou ženskou komičku, avšak současně i jedinečnou interpretku realistických úloh na divadle, lze jen těžko opomenout Zdeňku Baldovou. Tato žena totiž byla pro divadlo přímo zrozena, a jak sama uváděla, „hrát pro ni znamenalo totéž, co žít…" Na otázku: „Oč vlastně usiluje herec?" vždy laskavě odpovídala: „O to, aby vytvářel pro diváky kus života." Jako mladá však hereckým oborem nezačínala. Nejprve vystudovala střední odbornou školu a teprve později, když se začala zajímat o hudbu, zjistila, kudy se bude ubírat její další životní cesta. Jako mladá a nesmělá začínala pozvolna, s ochotnickým divadlem. Kontakty s jednotlivými umělci jí velmi usnadnila okolnost, že se mohla díky studiím usídlit v Praze. Zde se potkala se svým budoucím manželem, režisérem PhDr. Karlem Hugo Hilarem (vl. jm. Bakule). Od roku 1907 působila v Divadle na Vinohradech a od roku 1922 v divadle Národním, kde vytvořila desítky komických i vážných, šišlavě švitořivých i podlých dam, jež se staly základem její herecké specializace. Podobné typy úloh jí byly souzeny i na poli filmovém, které její osobnost zdobila již od roku 1921.

„Letos to bude obzvláště slavnostní, protože chci oznámit den sňatku naší Bety s hrabětem Morettim. Ať všichni zežloutnou závistí… Poslouchej, ty nemáš pochopení pro vyšší sféry!" („Tak to mně říká, mně, výrobci letadel, vlastní žena, právě ty vyšší sféry nám vydělaly moc peněz!")

Jeden z vtipných dialogů, který vede Zdeňka Baldová v úloze továrníkové Vydrové se svým manželem (J. Plachta), výrobcem letadel, ve snímku režiséra Uličnice z roku 1936.

(„No a copak ti dala tetička?") („Od tetičky jsem dostala pejska… Starou (b)ellu!") „Filipe, ona mě uráží!"

Reaguje vznětlivě Ella Vydrová Zdeňky Baldové, když slyší, jak Věruška Květová (V. Ferbasová) odpovídá se skrytým jinotajem na otázky místního hosta.

„Pane profesore – Živná. Ano, mám syna v kvintě a du se zeptat, jestli si už polepšil z češtiny… Pane profesore, ten chlapec se nehne od knihy, já ho musím v noci holí hnát do postele, on by pořád jenom študoval a študoval a je moc nešťastný, když se nemůže učit. Pane profesore, on si to už ve všem polepšil, jenom z tý češtiny, z tý mu to nejde, já nevím, co s ním…"

Ptá se jako matka Živná v komedii režiséra Martina „Mac" Friče Škola základ života z roku 1937 profesora češtiny (J. Marvan).

„Má úcta, paní profesorko, Živný v kvintě, jestlipak se už polepšil z toho dějepisu. Božínku, to se divím, ještě včera to celé tak krásně uměl, paní profesorko, já ho sama zkoušela, paní profesorko, on si to už ve všem opravil, jenom z toho dějepisu… To má takovou smůlu. To vám mockrát děkuju." Táže se dále profesorky dějepisu (L. Skrbková).

„Živný… Už si stojí lepší z latiny? On je chudáček takový trémista. Když byl malý, kous ho pes. Pane profesore, on už se ve všem polepšil, jenom z té latiny má pětku… Pane profesore, z měšťanky ho vyhodili, na řemesla se nehodí, aspoň tu madurídu kdyby udělal…"

Škemrá s kapesníčkem v ruce u profesora latiny (F. Kreuzmann), ale marně. Přestože šlo o jednu z nejkratších rolí, jež ve filmu Zdeňka Baldová hrála, stal se pro ni právě tento monolog, respektive dialog na poli nejširšího diváctva dodnes nejcharakterističtějším.

Z roku 1937 je zajímavý filmový „přebrept" „paní pulmistrová" namísto oficiálního oslovení „paní purkmistrová", který Zdeňka Baldová vyslovila v roli paní domácí ve filmu Filozofská historie. Celé oslovení se totiž do filmu dostalo patrně nechtěně.

„To je to teplo rodinného krbu!? To je náplast na tu moji nohu. Už jsem mezi vámi pookřála, až mě bolí hlava!"

Komentuje v jiném snímku jako tetinka Klára Zakopalová, jež se svou zasádrovanou nohou přilepí k podlaze, kterou předtím omylem barvou zaneřádili dva zlobiví sourozenci.

„Ale k věci. Přijela jsem tentokráte do Prahy za dvojím účelem. Předně abych si vyléčila bolavou nohu, a za druhé, abych zakročila. Nic nedovolím, zakročím!"

Pronáší halasně tetinka Klára, která se snaží zachránit svého synovce od propadnutí a neteř dostat „pod čepec".

„Gympl – to je odborný výraz. Dnes odpoledne si dojdu na ty bombarďáky a na šerifa a řeknu jim, co si myslim. Já jim dám, sázet Jarkovi pumy!"

„Začutat, Věro! Za-ču-tat, jaký je to výraz?!"

Do lehké dezorientace ji však přivede i neteř Věra, která chodí hrát fotbal, a komediálnost se nakonec dovrší, když tetinku strefí do hlavy míčem muž (J. Dohnal), s nímž se již předtím pohněvala ve vlaku.

„Pane, vy jste epidemie! Vy jste všude… Vy jste mor!!!" („Buďte klidná, milostivá paní, na vás nestačím…") Reaguje proto pochopitelně poněkud vznětlivě.

„Tady si vemte míč a prosím, ztraťte se z našeho okresu! A teď prosím, abyste opustil tento dům, pozemek a tuto obec a vůbec!"

To vše jsou vtipné věty a dialogy, které brilantním způsobem ztvárnila Zdeňka Baldová v úloze starostlivé tetinky Kláry Zakopalové se zlomenou nohou v méně známém snímku režiséra Jarka a Věra z roku 1938.

„Ostatně dnes končí týden špenátové kúry, od zítřka začne pomerančová kúra, ředkvičky, banány, řeřichový salát. Jídlo u mne znamená součet kalorií a vitaminů."

Další hláška, tentokráte v úloze nesmlouvavé manželky ředitele ústavu Tůmy (J. Plachta), kterého kontroluje ve zdravé výživě na každém kroku a zakazuje mu konzumaci masa. Ten si proto ze zoufalství ukrývá párky do banánových slupek.

„Jindřichu, není to mnoho, už pátý banán? Nejez to tak hltavě!" Pokračuje vyčítavě ve snímku režiséra Václava Kubáska Ideál septimy z roku 1938.

„To je příznačné pro husy, že se vyznačují nízkou inteligencí. A co provedla ta pošetilá husa? …A naneštěstí vpravo byl strom…" (Že tys to viděla, teto Pa? (N. Gollová) Ne, slyšela…

(Já nevím, jaký je to pitomý nápad, sázet stromy tak blízko  u cesty… (N. Gollová) )

Úvodní dialog známého snímku s Natašou Gollovou v roli Evy, která jede ke své tetičce Pa, přičemž před domem vybourá auto. Když se tetičky ptá, jak se poznalo, že už přijela, tetinka reaguje:

„Za ty tři dny, co jsi tady, už je všechno vzhůru nohama. Kočka kulhá, stůl má uraženou nohu a u hodin jsi utrhla závaží. To všechno bych ti odpustila, ale krmit mé zlaté rybičky aspirinem, to jsi snad, Evo, nemusela!"

„Asi do dvanácti jsem ti hřála večeři, pak jsem volala třikrát četnickou stanici. Rozhodně nemohu říci, že bych se s vámi nudila." „Nemám Angličany ráda, to víš, že šišlají?!" „Vždycky, když slyším nějaký šramot, tak se těším, že je to lupič, a vždycky se zklamu, myslím, že noviny přehánějí s těmi lupiči…" „Teď už jsem tu jen já a Klotylda… Prosím tě, nemohl by si říct Klotyldě, aby taky vypila nějaký koktejl a vyskočila oknem? Ne? To je škoda…"

Vzdychá pro změnu nad neposednou hospodyní, které by dala nejraději volno, když hovoří s Michalem Norem (O. Nový).

„Tobě se muselo něco strašného stát! (Jak to víš…?) Protože jsi

přišla dveřmi, a ne oknem." Reaguje na nešťastnou Evu a v rozhovoru s Michalem praví:

„Vidíš, teď jsem kvůli tobě zapomněla ujmout. Sbohem, vidíš, teď jsem zas pustila oko."

Teta Pavlína Norová – „Teta Pa" v komedii režiséra Martina Friče Eva tropí hlouposti z roku 1939 je zkrátka nezapomenutelná.

„Tati, né, je to útok na dědictví. Ale já si dědictví vzít nedám…"

„Aby jej nakonec nedostali ti Dus… Já to jejich jméno nemohu ani vyslovit."

Další známé hlášky a monology Zdeňky Baldové, tentokráte jako paní radové Felixové, jež k smrti nenávidí svou příbuznou Marii Dusbabovou (R. Šlemrová).

„To byla cesta! Ta bryčka, kterou jsme přijeli, se zmítala v té bouři jako skořápka. Abych nezapomněla… Jak se vede tetičce?!

(„Milostivá slečna zemřela… (F. Futurista)") To je ohromné!

Ehmm…To je ohromující… "

Reaguje paní Felixová pokrytecky na zprávu, že tetička (R. Nasková) zemřela.

„Ta vlna je od nás, tatínku, vezmi to k sobě, z toho bude svetr…" Je hláška Zdeňky Baldové, když jako Felixová chce vzít zpět dárek, který tetičce původně poslala k narozeninám.

„Vy jste mě skřípnul!"

Křikne, tentokráte na Františka Kreuzmanna, s kterým se přetahuje o schránku s domnělou závětí tety Berty. Ve filmu Tetička z roku 1941 ovšem nesrší vtipem a ironií jen Zdeňka Baldová, nýbrž celé herecké obsazení.

„Bože, dítě, takové peníze vynakládám na tvé vzdělání a ty nevíš, kdo je to Max Brown? Tak to se styď."

Další komediální výkon paní Baldové, tentokráte ukrytý v postavě vdovy Malé, která se nechá nachytat na fámu, že host na večírku Bláha (O. Nový) je ve skutečnosti hudební virtuos. Když se ho optá, dočká se napřed záporné reakce, a tak jde svému informátorovi (F. Filipovský) vyčinit: „Co jste mi to proved! Vždyť to není Max Brown, ta blamáž!" Ten ji však znovu ubezpečí o opaku. „Tak je to přece Max Brown? Tak vám děkuji…"

„Zkrátka, vy chcete říci, že máte vážné úmysly. Bože, já nezadržím slzy. Nemáte náhodou kapesník? Bože, vy jste mě tak dojal. Dceru dostanete. …A vy ani nejste zvlášť vybíravý, že ne? …A zrovna dneska máme zadělávané nudle s kuřetem. Tak jak jsme se domluvili, byt dostanete, Týninku dostanete a na nudle si také zvyknete, tak jezte, u nás se nenechává na talíři. Hezky všechno dojíst."

Vysvětluje Zdeňka Baldová jako starostlivá matka svému nastávajícímu zeti rodinné zvyklosti ve snímku Zaostřit, prosím! z roku 1956 a nenápadně přitom dává najevo, že přece jen bude muset být i nadále v mnoha věcech po jejím.

„Prokristapána! Před našim domem je sanitka. U nás se něco stalo!" „Jméno Dulský v novinách a takový škandál! Záchranná stanice před mým domem jako před nějakou putykou, kde se poperou… Viděla jsi někdy záchranku před hraběcí rezidencí?! Já ne! Kdyby aspoň umřela! – Hned jí dám výpověď!"

Životní rolí se paní Zdeňce Baldové stala úloha chamtivé paničky Aniely Dulské ve zdařilém snímku Jiřího Krejčíka Morálka paní Dulské z roku 1958, ztvárněném na motivy stejnojmenné hry dle předlohy Gabriely Zapolské. Odtud je jeden z vtipných dialogů, snadno usvědčujících „morálku paní Dulské", jež je založena z velké míry na pokrytectví a přetvářce.

„Předplácíte si noviny, já si je vždycky jen vypučím, a když nepučím, taky dobře. Nic se nestane, když si ty plácaniny nepřečtu!" Jiný dialog zase poukazuje na její zvlášť výraznou lakotu. „Pane doktore, je to s Feliciánem (pan Dulský) velmi zlé? Dva až tři měsíce lázně?! Vy jste mi dal ránu, pane doktore. A nemohl by zůstat doma?! Spolehněte se, pane doktore, nejméně dva kilometry!"

Komediální talent herečky, spojený s úlohou lakotné ženy, která nechce manželovi zaplatit ani lázně, se velmi vtipně projevuje také v tomto dialogu, jehož výslednicí je nakonec manželovo chození doma kolem dokola stolu v saloně.

„Feliciáne, choď! Proč nechodíš? Ještě to nejsou dva kilometry. Schválně tě nechávám dělat horskou túru tady v pokoji, abych viděla, jestli nešvindluješ, a ty se mi takhle odměníš? Feliciáne! Dej si na mne pozor. Choď!" „Paní radová, nevíte, co je to zač, co tančí s naší Hešou?"

(„Žebrota. Jeho táta je školník v gymnáziu." (E. Hálková))

„Školník! Ale děte! Hešo! Žebrota, žebrota – školník!"

Křičí šeptavě paní Dulská na svou dceru, aby ji nevítaného nápadníka rychle zbavila.

„Ježišmarjááá, drž kasu, prosím tě, drž kasu!" „Coó? Kolik?

Tisíc zlatých! Ale musíš podepsat, že jsme vyrovnáni a že za námi nebudeš dolejzat!" „Tisíc zlatejch, co za to všecko mohlo být! Brož na krku!"

Vykřikne zoufale, když musí vyplatit mladou služku Hanku, která čeká nemanželské dítě s jejím synem Zbyškem Dulským.

„Sluší mi? Takhle to tak nevypadá. Teď si představ, když se obléknu, tady si vezmu fiší… Byla to stará hučka, toho kohouta jsme měli v neděli, byl trochu tvrdej, ale peří měl krásný. To víš, musím šetřit!"

Uzavírá paní Dulská řeč nad ozdobou svého staronového klobouku. Paní Dulská chce totiž ušetřit i na své ješitnosti v oblékání, přestože se ráda obléká elegantně a okázale…

Úloha paní Dulské byla poslední filmovou rolí Zdeňky Baldové, neboť umělkyně krátce po dotočení filmu zemřela. Jen pro zajímavost zmiňme, že Míla Pačová, s kterou tuto postavu úspěšně hrály na divadle, zemřela jen pouhý rok před vznikem tohoto filmu, a samotná hra vznikla kdysi za pouhé tři dny, neboť její autorka se taktéž bála náhlé smrti…

Koniec ukážky

Table of Contents

ÚVOD

Lída Baarová

Zdeňka Baldová