Ukážka z elektronickej knihy

© Jana Dohnalová

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-280-6

ISBN (epub) 978-80-7229-304-9

ISBN (mobi) 978-80-7229-305-6

Úvod

Odedávna platí, že talent je pouze polovina všeho úspěchu, a já si troufám tvrdit, že spíše taková třetina. Další část je tvrdá práce a v neposlední řadě umění správně se zviditelnit.

Na životě málokoho se to může demonstrovat více než na životě Vojtěcha Mikuláše Vejskraba-Bělohrobského, jehož dílo nebylo nikdy oficiálně vydáno jako komplet či soubor; vyšlo několik jeho dopisů v knize František Raušar – Nedoceněný básník V. M. V. Bělohrobský. Vyšla útlá knížečka jeho básní, kterou dnes už také nikde nekoupíte, a pak byl na stroji přepsán a následně svázán jediný výtisk jeho „kompletního díla" badatelem a historikem ing. Jiřím Tetivou. Toť vše, ale jak se jeho tvorba prolínala jeho životem, vystihovala jeho nálady, pocity a životní situace? Kdo byl vlastně V. M. V. Bělohrobský? Co víme o jeho životě? Bezpochyby byl talentovaný a pracovitý. Ve své době možná i trochu známý, ale v naší době…? Kým je v naší době V. M. V. Bělohrobský?

Současný bulvár by si na něm příliš nesmlsnul. Vedl to, čemu se říká vpravdě usedlý a spořádaný život. Byl řádným venkovským učitelem, právě takovým, jak se očekávalo. Nebyl nikdy ve vězení jako Karel Havlíček Borovský a nebyl ani romantickým rozervancem Máchova typu. Zemřel stejně mladý a bezpochyby byl i stejně talentovaný, bohužel se na něho, na rozdíl od Máchy, brzy po jeho smrti docela zapomnělo. Nevěříte, že to takhle funguje? Tak schválně, malá zkouška paměti pro každého.

Co se vám vybaví, když se vysloví jméno Lamarová? Většině první ženský akt v českém filmu, ale už málokdo si vzpomene na název tohoto filmu.

Další – Lída Baarová. To už se některým z vás vybaví i některé její filmy, ale troufám si říci, že většina má tuto herečku zařazenou ve škatulce s názvem Kontroverzní vztah k J. Goebbelsovi.

A teď zkusíme někoho ze současnosti, abychom si udělali takový malý průřez. Tak co třeba příjmení Opočenský? Stoprocentně skandál s mladými modelkami, kterým narušoval mravní výchovu.

Stejná věc se vám patrně vybaví, když se řekne Kulínský. A pak teprve někdo z tisíce si vzpomene, že jeden je velice talentovaný sochař a druhý geniální hudebník.

A třeba z jiného soudku. Kdyby Kaplickému v Praze nezakázali postavit národní knihovnu, široká česká veřejnost by tohoto, jinak světoznámého architekta vůbec nepoznala. Jak vidíme, prolíná se to všemi obory od pradávna. Bělohrobský měl tu smůlu, že se za svého krátkého života nestihl nijak skandalizovat.

Co se dá vyvodit z této neutěšené situace? Že lidé, kteří se nějak zviditelnili svými skandály, beztak nemají vyhráno, nakonec se stejně zapomene na to, co udělali.

Motto:

…už nemohu psát. Pozdravuji a líbám Vás. Vojtěch…

V. M. V. Bělohrobský

(1839– 1869)

Neděle 21. dubna 1838

„…Narodil se nám nový synek dne 21. dubna, v neděli, ve tři hodiny odpoledne, r. 1838…"

Je pondělí večer 22. dubna stejného roku a švec Vejškrab sedí v kuchyni u dubového stolu při svitu petrolejky, poznamenává tyto řádky švabachem na kousek ušmudlaného papírku. Snad aby se do budoucna nezapomnělo…

V kamnech příjemně praská oheň, je konec dubna, ale noci jsou přece jenom ještě sychravé…

Tak se začíná život Vojtěcha Mikuláše Vejškraba, básníka a spisovatele, skladatele, učitele, národního buditele a nadšeného divadelníka, jednoho z nejnadanějších, vpravdě renesančního člověka srovnatelného s Máchou i K. H. Borovským.

Vyrůstal ve skromných vesnických poměrech v rodině chudého ševcovského mistra v Černovicích u Tábora.

Chalupa č. 50 v Černovicích, kterou v roce 1792 koupil dědeček V. M. V. Bělohrobského Antonín Weiškrab, když přišel do Černovic

Tady také nastoupil na farní dvoutřídku, kde patřil mezi nejlepší žáky. Žel bohu, od mládí stále postonával, neustávající kašel jej provázel celoročně a jeho tvář vždy zářila průhlednou bělostí, byl slabý a křehký, a proto není divu, že se jeho matka o něj bála. Nesměl si hrát venku s ostatními dětmi, aby se nenachladil nebo si jinak neublížil, a tak hrající si děti mohl pozorovat jen z okna kuchyně. V těch dobách krátil si dlouhé chvíle sněním, hodně přemýšlel, a to i o věcech, o kterých přemýšlí většinou dospělí. Přemýšlel o životě a smrti, o tom, jak svět vlastně funguje. Někdy v této době se v jeho hlavě začaly rodit první příběhy.

V letech 1857 –1859 absolvoval německou reálku. Kvůli jeho příjmení Vejškrab se mu spolužáci často vysmívali a nechtěli ho přijmout mezi sebe. Jako dvacetiletý mladík tím hodně trpěl. Zase se cítil odstrčený, tak jako v dětství, kdy si nesměl hrát s ostatními. Mrzelo ho to tak strašně, že nakonec

Takto vypadá rodný dům V. Bělohrobského v r. 2011

začal své příjmení psát německy – Wejszgrab. Nebyl už tedy Vejškrab – což znamenalo potrat, ale byl Wejszgrab, což je v překladu Bílý hrob. Hned po absolvování německé reálky nastoupil na utrakvistický ústav učitelský v Českých Budějovicích, kam chodil až do roku 1860. I zde patřil k vynikajícím studentům a byl prefektem. (V našich školách již tato funkce není, v Anglii je však docela běžná. Prefekt je žák držící dozor nad ostatními žáky.)

Památná deska v Černovicích.

Černovice po 145 letech

Touha a slečna Anna

Po absolvování tohoto ústavu odešel do Merklína, kde se stal podučitelem. Otázkou zůstává, proč se nevrátil učit domů, do Černovic. Nabízí se jednoduché vysvětlení, že tou dobou v černovické škole prostě neměli místo, anebo že jako každý mladý člověk toužil se i Vojtěch osamostatnit, jít na zkušenou, jít někam, kde ho nikdo nezná. Možná byl pro něho Merklín zajímavější finančně, musel tehdy přece začít přispívat nemalou částkou matce na domácnost. Když odcházel z Černovic, velmi plakala, že už ho nikdy neuvidí (za pobytu na studiích se jeho zdravotní stav podstatně zhoršil), ale on se těšil, že konečně bude mít svou vlastní třídu, bude se moci podělit o své vědomosti, vnímal to jako své poslání. Tehdy netušil, že pobyt v Merklíně bude mít pro něho i jiný, osudový význam. Tady se seznámil s básníkem Jakubem Arbesem a především Josefem Báselem.

Když si jednou Vojtěch Mikuláš zkoušel po vyučování nějaké etudy na klavíru, znenadání se v místnosti objevil statný muž s knírem v lesnické uniformě, představil se jako Josef Básel, nadlesní u hraběte Hanuše Kolowrata z Ptenína, což je vesnice asi hodinu cesty od Merklína. Přišel poprosit Bělohrobského, aby jeho dceru Annu a ještě dvě dcery jeho ovdovělé sestry Šimákové učil hře na klavír. Pět zlatek za každou odučenou hodinu, a protože to byla půlka toho, co dostával ve škole za týden, plácli si. První hodinu začne tedy hned od zítřka. Někdy přivážel slečnu Báselovou do merklínské školy kočí ze statku hraběte Kolowrata, to když měl cestu kolem na trh. Bělohrobský pečlivě poslouchal, až kola vozu taženého koňmi zahrčí na dláždění pod okny. Netrpělivostí se mu rozbušilo srdce, když se však na dveřích třídy ozvalo jemné, jakoby stydlivé zaklepání, předstíral hluboké zaujetí prací. Řekl jen rádoby roztržitě a nedbale: „Dále," a pak překvapeně: „To jste vy, slečno…?"

Vždycky se omlouvala, že nerada ruší, ale Vojtěch ji ujišťoval, že vůbec ne, a hned jí nesl židli ke klavíru. Dlouho pak nad ní stál a pozoroval její jemné, dlouhé, bílé prsty. Bylo jí patnáct a byla velmi šikovná, zvládala i těžší skladby slavných mistrů Bacha a Chopina. Bělohrobský byl přesvědčen, že kdy by v učení pokračovala, mohla by se stát i koncertní mistryní. Několikrát jí to řekl a ona se vždy červenala a nevěděla, co na to odpovědět.

Anna Báselová (fotografie z r. 1863)

To když Anna přijela sama. Obvykle s ní však přicházely i její dvě sestřenice. Ty však o hudbu nejevily velký zájem, lákala je spíše poezie, a tak se brzy vytratily ze třídy do parku poblíž pivovaru, kterému místní dali jméno Pivovarský hvozd. Jedna z nich, rovněž Anna, se tu totiž scházela s básníkem a spisovatelem Jakubem Arbesem. Arbes tu dívkám recitoval své verše a hodiny klavíru u Bělohrobského se poslední dobou staly už jen záminkou pro tuto schůzku. Doma se to však brzy provalilo a Bělohrobský byl požádán, aby chodil vyučovat přímo do ptenínského statku, rodiče tak měli své děti více pod kontrolou.

Poslední dobou se nemohl Bělohrobský dočkat konce vyučování, toho, až poslední žák s radostí vyběhne ven a zavřou se za ním dveře. Hodinovou cestu z Merklína do Ptenína si všelijak prodlužoval. Myslil na svou žačku, krásnou milovnici Chopina. Nejdřív mu vše připadalo růžové, vyjeví jí svou lásku a konečně dosáhne míru ve své duši, pak ale vzápětí propadal hluboké skepsi: jestliže jeho láska není opětována a on bude odmítnut, bude se dál stydět podívat se jí do očí, nebude ji smět už nikdy vidět… Ta představa mu přišla nesmírně mučivá.

Dcera jeho zaměstnavatele se stala jeho životní nenaplněnou láskou.

Říše lásky – záleží ze sedmi provincií, jež jsou a slují:

1: Země Mladosti

2: Země Stálých idejí

3: Země Chtíčů

4: Země Truchlící lásky

5: Země Šťastné lásky

6: Země Ostárků čili Starého mládenectví

7: Krajina Klidu a pokoje

Mapa Říše lásky

1 – Země Mladosti: jest hranicí, odkud největší díl cestovatelů vychází. Z městečka Bezstarostova zabíhají do rozličných okolních míst a tu se stavějí ve Vnadě, Krasotíně, Boha ticích, hned zas ve Vtipech a Radostově, kdež z pramene radosti kouzelného nápoje pijí. Titěrkovice, Milostinky a Hubičkáře na řece Přání jsou tři velmi nebezpečná místa (řeka Přání vzniká u Bezstarostova) a pohraniční pevnost Výstrahov zřídka bývá s to staviti těch, již se v těchto třech místech déle zdržovali, aby nepřišli do

2 – Zemiště Stálých idejí… Nejpřednější města hlavního území tohoto jsou Touha, Srdcepudy, Nepokojec a město Snílkov, z kterýchžto posledních jsou dvě cesty, jedna údolím Vzdychánky k jeskyni Nářků a Bolobědům, druhá však vpravo přes most Dobré naděje uvede poutníka na horu Veselou vyhlídku, pod níž v pěkném údolíčku prostírá se táhlé město Vyslyšice. Musí se však míti velmi na pozoru, aby z toho místa nezvolil ani cestu k levé straně do Smyslochtíč ani do Životoužíváňova, nýbrž aby se dal přímo k Pravé lásce, sic pustí-li se cestou ke Smyslochtíčům, kteréžto město leží na pomezí

3 – Země Chtíčů, a ta svůdná jest jako Capua u Římanů, tady se dostane přes řeku Hejralku buď do Chtíčolesů, nebo do Závratic, u kteréhožto místa jej omamující síla řeky Hejralky v povážné rozčilení a roztržitost uvrhne, z čehož povstávají nejnebezpečnější nemoci. Chorce dopravují pak do Slabochovic a do Stonář, odkudž je nevyhnutelná cesta do Lazaretu a konečně do Brzosmrti.

4 – V Zemi Truchlící lásky, kamž lze přejíti do Vnadné skrz vonný Láskoles, leží na pomezí Opovrhly, Nechtělkova a Nevšímajíc, odkud vedou tři cesty, ale všechny spojují se pak v jedinou vedoucí na Beznadějné pohoří, na němž má pramen řeka Slzava a v němž ukryty jsou jeskyně Nářky a Bělobědy. Z těchto jeskyň křivolakými chodníky přes Slzí tok možno mimo nadání ocitnouti se v Rozmrzově, Vrzochovicích a Trampotářích, aniž by pozorovati byla úzká porostlá cestička Štěstice zvaná, po níž odváží-li se chodec přes srázovité Alpy ku východu, jak se již mnozí odvážili, šťastně projde mimo Nevěrov a může se přece ještě dostati na Veselou vyhlídku. Cestuje-li kdo tudy obyčejnou cestou nešťastné lásky mezi řekou Slzavou a Močálem trudomyslnosti, který již mnohé pohltil, přejde do háje Melancholie, jenž znamenit pádem jistého nešťastníka, kritickými drvoštěpy, amorálními pytláky pustošen a kříž na kříž protloukán bývá. Z toho háje, jenž jistý znamenitý geograf ne zcela nepříjemně líčí, vykročí se na poušť Trudomyslnosti, z níž nelze, aby se nepřešlo vyjíti na Vzteklín, když prodavači duší polapějí cestujících a plaví se s nimi do moře Zoufalství, odkud se posud nevrátil žádný koráb neztroskotán. Opustíme tuto neštěstí plnou zemi a zamíříme do

5 – Země Šťastné lásky, když tu pravou, dvakráte již podotknutou cestu označíme. Vede od pramena Radostice a města Sladkohledů na Příznodvorce. To jest první místo na pomezí, odkud se přijde do Blahých Dob a Milostivic, kteréžto poslední město leží na řece Radostné, přes niž se bez namáhání, ba až tuze lehce lze dostati do Životaužíváňova, s tím místem hraničí Chtíčoles a Země Chtíčů s velmi ohyzdnými bydlišti svými, z nichž mimo nadání lze se octnout v Stonářích. Opatrný cestovatel musí se tedy pro svou bezpečnost varovati těchto scestí. Musíme mu ale ještě jednu bludnou cestu na druhé straně ukázati, anaž vede do Přesycenic, odkud nutně musí přejít do

6 – Země Ostárků čili Starého mládenectví. Pohraniční místa tohoto navzdor všem jeho nepřístojnostem dosti obydleného území jsou: Košemdaly, Vychrtlice a Vysměvov. V srdci země leží Pohoršice. Chladnokrevnov, Nechutín a Ošklivice a světoznámý a velmi lidnatý Hloupětín. Se zemí touto, do níž obyvatelé zřídka z dobré vůle, častěji ale z nevyhnutelné nutnosti se stěhují, jest pomezím spojena ještě

7 – Krajina Klidu a pokoje, takměř Novaja Zemlja v Říši Lásky, když zima a ztuhlost poutníky tak nečinnými činí, že tam déle než ve všech jiných zemích těch prodlévají a z Mužomyšle a Všemojednova do Dědečkovic a Pekelců přechá zejí, kdež nejspíše už po celý život zůstanou. Teče sice touto zemí také jedno rameno řeky Radostné, je však tak slabé a voda jeho tak obvzláštního druhu, že jen ti, kteří už dlouhý čas zde bydlí, jakési chuti na ní nalézají. Obraťme se opět k Milostivicím, abychom mohli pokračovati cestou Štěsticí zvanou. Po ní jde-li cestující přímo ku Pravé lásce, musí přejíti na vrch Svolaňku. Dostoupiv vrcholu, spatří před sebou širé okabavné luhy, v nichž se očím na obdiv vše to nejpříjemnější staví, některé však horší krajiny zůstanou zakryty. Radostným spěchem pílí sice k Utěšené-Lesíku, ku městu Ohláškovicím a odtud do Manželstvovic, avšak musí se přitom střežit, aby z cesty nezabloudil do Domakřik a Nevolyně aneb aby nebyl sveden na vísku Nenávistnici a Rozvedenice neb do rozmrzelého Vřesoviště, odkud nevede žádný východ, aby se nemuselo jíti do Brzosmrti. Nyní musí zaměřiti kroků svých ku městu Odměnici, od něhož nedaleko jsou utěšené Dušeklidy. Třikráte blažen, procestuje-li tyto luhy několikráte a dojde-li ještě do Dětských Požehnanic a Slastimil, z kterýchžto požehnaných plání si zajisté nikdy nežádá vyjíti a které jej za obtížnou cestu trvalým blahem dostatečně odmění.

Básník Jaroslav Kvapil v knize O čem vím později vzpomíná, že jeho matka, za svobodna Anna Báselová, která byla nucena stát se chotí lékaře MUDr. Kvapila, často hrávala na klavír skladbu TOUHA, kterou Bělohrobský složil pro ni. V této skladbě jako by chtěl vyslovit všechno, co cítil. (Slova písně k této skladbě jsou ve francouzštině, básník chtěl bezesporu ukázat své milované bytosti znalost tohoto jazyka.) Vzpomínala pak na nesmělého učitele, o jehož lásce zvěděla až z hromování otce, a to v době, kdy byl Bělohrobský už dávno mrtev.

Básník nadobro zapomenutý

Jaroslav Kvapil: O čem vím, 1946

Z Merklína do Ptenína, na panství kdysi kolowratském u Přeštic, je hodinka cesty.

V Merklíně zámek s parkem, v Ptěníně na pokraji dědiny zámeček s bažantnicí, ovocným sadem a hospodářským dvorem. A v tom zámečku kus mých raných dětských let až do školského šestého roku, kdy toto rodiště mé matky, byť sotva míli od mého vzdálené, nadobro zmizelo z mého života.

V Merklíně učiteloval před více než sedmdesáti lety dvaadvacetiletý mládenec snivých očí a podlouhlých vlasů nazad sčesaných, jak to tehdy básnickým bytostem slušívalo. Jmenoval se Vojtěch Vejskrab, literárně se však přezval na Vojtěcha M. V. Bělohrobského. Etymologicky by vysvětloval původ jeho jména nějaký lidový Vejškrab, ale na německém učitelském ústavě prý jeho nositele poučili, že se vlastně jmenuje Weiszgrab a z toho tedy ten zčeštělý pseudonym Bělohrobský.

Zemřel třicetiletý roku 1869 a je pochován v Blovicích, kde souchotinář doučiteloval. V ta léta šedesátá bylo jeho literární jméno hodně známo českému čtenářstvu, v lyrice podoben Hálkovým Večerním písním, v epigramech náhled Čelakovského a Havlíčka a v oblíbených tehdy deklamováních zdatný soupeř J. V. Rubeše, plníval Bělohrobský stránky nečetných našich časopisů beletristických a jedenkráte se na něho i literární sláva usmála, když za svou deklamaci Žena a basa byl poctěn několika dukátovou cenou Vilímkova Besedníka. I do rozlehlejších prací povídkových se pouštěl a z těchto byla pověst Milencové, otištěná v Květech roku 1866, snad prózou nejrozsáhlejší.

Už stlíval více než deset let na blovickém hřbitově, když si naň studentská mládež plzeňského kraje znovu vzpomněla a vydala soubor jeho veršovnického díla. To mladý a tehdy mnohoslibný Antonín Šnajdauf uspořádal v péči akademického spolku Radbuzy, vytiskl básně a deklamace Vojt. M. Bělohrobského, jež provodil obšírnějším a pietním úvodem. V něm je i trochu básníkovy korespondence, z níž se leckterého dovíme o citovém životě merklínského a pak blovického pana učitele.

Za svých merklínských let se spřátelil Bělohrobský s Jakubem Arbesem jen o rok mladším a v Lumíru z roku 1873 našli byste Arbesovu črtu Ze života českého kantůrčete, kde se na Bělohrobského trochu dokumentárně a pak velmi romaneskně vzpomíná. Vydání Šnajdaufovo oživilo v letech sedmdesátých tuto paměť nanovo a zachovalo nám i podobu veršovcovu, pěkně kreslenou podobiznu. Ale to všechno do propasti nepaměti padlo a v pozdějších literárních příručkách stěží byste byť jen jméno Bělohrobského hledali. V době nejnovější si vzpomněl naň už jen literární badatel Ferdinand Strejček, který se roku 1922 v Topičově sborníku mylně domníval, že je Bělohrobský autorem populární rebelantské písně otištěné nejprve v Humoristických listech, patrně v roce 1862, písně to, jejíž verše, že „kdyby tak tatík Žižka vstal, ten by se asi zachechtal…," zaznívaly nám ještě za let osmdesátých a devadesátých proti politice staročeské a zpívaly se i tehdy, kdy se nám mladým bouřlivákům politika mladočeská na říšské radě znelíbila.

Proč že jsem si nyní po letech na zapomenutého básníka vzpomněl? Slýchal jsem o něm od své matky, již merklínský podučitel vyučoval hře na klavír. Maminka byla tehdy patnáctileté děvčátko a docházela do Merklína k tetě Šimánkové, ovdovělé to sestře mého děda Básela.

Má matka hrávala starou melodii,

To jednu z těch, jež ze života vesny,

Jež z mladší touhy v duši zůstaly jí,

A při těch tónech s pláčem klesám ve sny.

Je plna smutku ona píseň stará

A v jednom stesku cosi ozývá se,

Čím voní květy uvadlého jara,

Když po létech je v knize najdeš zase…

Bělohrobský v té době všechny své nenaplněné a nevyslyšené city a touhy začal vkládat do své tvorby. Nejvíce se převtělil do novely Pianista, kde je patrná Bělohrobského autobiografie, oproti skutečnosti však s dobrým koncem. I příjmení hlavního hrdiny této novely Bělský je bezpochyby ztotožněním se jménem autora. Rovněž popis zevnějšku hlavního hrdiny zdá se být autobiografickým popisem.

…Bělský je foremního prostředního vzrůstu, bledých tváří, černého jiskrného oka, černých hustých vlasů a významně vyklenutého čela, mnohý fyziognom by řekl, že zevnějšek jeho mluví o značných vlohách i o způsobilosti – k blouznění…

Jak je patrné z fotografie, Bělský byl skutečně autoportrétem Bělohrobského se vším všudy; vidíme, že i Bělohrobský byl bledých tváří, černého jiskrného oka, černých hustých vlasů a významně vyklenutého čela. Když se zadíváme na kteroukoliv Bělohrobského fotografii trochu déle, uvědomíme si, že vlastně popisuje sám sebe. Celá novela Pianista je pak vyprávěním o milostném vztahu učitele klavíru a jeho žačky, překonávajícím příkoří osudu, stejně jako vztah Bělohrobského-učitele klavíru a Anny Báselové – jeho žačky.

Úryvky z novely Pianista:

…teď vešel sloužící, copak asi chce?

Oznamuje: „Pan Bělský!"

„Ať vejde," odvětil baron.

Bělský vešel, je elegantně oblečen – celý černý, krom bílých rukaviček, bílé náprsenky a bledého obličeje. Poklona i oslovení jeví úctu, ale ne podlézavost. Znají se všichni, jen Bělského a důstojníka R. baron vzájemně představuje.

Zasedlo se k obědu, baron nebyl přítelem dlouhého otálení.

„Co se má stát, ať se stane hned," říkával.

Bělskému po ukončené tabuli sousedka jeho Marie, pokynouc hlavou ku piánu: „Něco podobného, jako jste minulého měsíce u nás v Praze hrával."

„Ano, třeba tu fantazii na pěvcovo loučení, byl to tuším váš poslední kus v onom soirée…," připojila Jindřiška lahodné oko ku Bělskému, jakoby prosebné.

„Mohu-li se vám tím zavděčiti, vážené slečny, jsem pohotov!" děl Bělský a zrak jeho potopil se při těch slovech v hluboké nebe očí Jindřiščiných, jako zpytavě na něm spočívají cích, na celý okamžik..

Sklopila pohled a zbarvila ohnivým ruměncem líce i běloskvoucí šíji. Marii neušel výjev tento, jestiť ženské oko bystré a neomylné u vykládání němých výrazů citu skrytého.

Povstali ode stolu a Bělský, zasednuv ku piánu, hrál. Ticho bylo jako ve svatyni Páně, jako by se nikdo neosměloval vytrhnouti božského génia hudby z fantastického letu, génia, jenž tak horoucně rozprávěl k srdci, slovy ovšem jenom srdci zase srozumitelnými. Ba, srdce a opět jenom srdce pochopí tajný smysl alegorie hudební a pochopí jej dobře i ocení lépe než nejobeznalejší analysté, již celé slohy klasických partitur prostudovali, neboť kdo hudbu umělecky a rozebíravým a do pravidel formulujícím uchem poslouchá, toho hudba neprodechne, neproživí. Člověk se musí sám v sobě ztratit a jenom cit smí vnímat houpavé vlnky Apolonovy, a vyvodí-li skladba také záchvěv v srdci posluchačově, jaký ovíval skladatele při komponování, pak jest skladba dokonalá, byť by se tu i tam z ouzkých mezí teoretických pravidel pošinula…

Bělský dohrál. S posledním zatetelením strun umřel tón a pochován je ve hlubinách srdcí. Minutu ještě ono velebné ticho trvalo, jako by každý očekával návrat odeznělých harmonií. Pak se ozvalo paterým hrdlem „bravo". Jindřiška sklesla Marii kolem krku a u vřelém políbení uronila za sněhobílá ňadra družky milé jednu slzu – na památku. Bůh ví, co si myslila, co cítila, proč Marii políbila a proč zaslzela. Všichni byli mocně dojati kouzelným prstem virtuose, Jindřiška však nejhlouběji.

Bělský vstal, velebně kolkolem pozíraje, jako Bůh po stvoření, sám se sebou spokojen.

Slabý ruměnec ozářil bledé líce jeho – byl to políček uspokojeného génia. „Je to vaše skladba, pane Bělský, pravda-li?" oslovil R. pianistu. Každý by řekl, že to byla nešetrná otázka, nevčasná ironie, než co na tom. R. věděl dobře, proč se tak táže. Bělský skromně odvětil: „Tolik důvěry-li ve mě máte, tedy ano."

R. se kousnul do pysku.

„Ale zdá se mi…," vmísila se do řeči Marie, „že je trochu změněna proti té, kterou jste u nás přednesl?"

„Tomu se neračte, slečno, divit, u vás i zde je to pouhá improvizace, bez ladu a skladu, ba jednou jsem ani skorem nevěděl, co hraju, tak jsem se ponořil v tón, že bych ji málem byl zapomněl."

„Hrál jste však velmi nadšeně. Ale výsledek váš, slečna pláče. Toto jste jistě neočekával. Jste spokojen s posluchačstvem?"

Jindřiška mu podala ruku, políbil ji a jemný potisk mu byl důkazem, že pochopen cit jeho.

Baronka usušila oči.

Zapředl se veselý hovor, jehož osou byla hudba virtuose. Bylo už hluboko na odpoledne, když se Bělský poroučel.

„Už odcházíte, a ještě jsem vám ani neřekl, co jsem vlastně říci chtěl," počal baron, jenž po celý ten čas výhradně rozprávěl s R., a poklepal pianistovi na rameno, což nečiníval svým podřízeným, a umělcům obzvlášť ne, jenž nebyl obzvláštním přítelem.

„Poroučíte, milostbarone?"

„Chtěl byste některé hodiny věnovat mé dceři ku vyučování piana? Slyšela vás v Praze, vyprávěla mi o vás a chce se zdokonalit ve vaší škole, vy jste mistr."

„Co mého času a seč mých skrovných sil, chci věnovati službě vaší na důkaz vděčnosti a k uchování přízně vaší, ač budu mocen zdokonaliti slečninu dokonalost."

„Tedy budiž bez okolků! Ona v tom má zalíbení, patří to k ženským choutkám, pro mě je však každodenní execírka (1) zajímavější…"

Pianista se do Jindřišky bezmezně zamiluje, jenže otec baron své dceři brání ve sňatku s ním, neboť má pro ni vyhlédnutou jinou partii – setníka Artura. Toho tu Bělohrobský popsal jako naprostého zhýralce…

…S drzou smělostí osopil se na něho Artur R., jenž se byl zatím ze země zvedl: „Od jak–dávna a z čí moci jste vy, mizerný notožroute, kontrolorem mých činů?"

„Divná to otázka, urozený pane," odvětil ostře Bělský, přistoupiv blíže k Arturovi. „Nebyl jsem dohližitelem vaším, neměl jsem k tomu příčiny, ale vězte, pane setníku, že od nynějška každé vaše hnutí stíhati budu, a to z moci svaté povinnosti, kteráž ukládá hráze stavěti svévoli a bezpráví… Než by se stala slečna Jindřiška chotí vaší, otevřu dříve panu baronu oči a odhalím mu farizejské smýšlení a lotrovské skutky vaše."

„Vy by jste chtěl…?" přetrhl mu těmi slovy zarazený R. řeč. „…toho nečiňte, co by vám to také pomohlo, baron se v zámyslech svých mýliti nedá, jest otcem dítěte svého a vy nemáte práva sahati v rodinné uzavření jeho."

„Ano, to chci a učiním. Tolik práva mám všemožně se o to zasaditi, aby se ten anděl ďáblu do pazourů nedostal. Podám alespoň panu baronovi věrný obrázek jeho nastávajícího syna, pak ať naloží s dítětem svým dle své vůle a svého svědomí…"

I Básel si pro svou dceru vyhlédl jiného. Tou jinou partií byl tehdy ještě student medicíny Kvapil. Říkal si nejspíš, že až dostuduje, bude z něho doktor a nějaký podučitel se mu nikdy nemůže rovnat…

Když čteme tuto novelu, vidíme, jak se všechno krásně shoduje s básníkovou tehdejší životní situací, stačí vyměnit fiktivní jména za ta skutečná:

Baron Z. – Josef Básel

Jindřiška – Anna

Artur – Kvapil atd.

„Nepůjdeme na chvíli do parku, co myslíš, Jindřiško? Večer je nad míru krásný."

„Na chvíli? Buďsi, ale jenom na chvíli, aby tatínek nemusil s večeří na nás čekat. Víš, že učinil hodiny pánem nad sebou a nerad je jich neposlušen."

A Marie a Jindřiška vzaly se za ruce a seběhly z balkonu do zahrady. Slunce před nedávnem za hory se sklonilo, západ rděl se čarokrásným zapýřením jako blažená dívka po posledním na noc polibku milencově, lesklá večernice vyšedší na svou noční pouť zavolala družiček hvězd, aby ji šly vyprovodit – byloť jí samotné smutno v tom nesmírném prostoru nebes. A hvězdy jedna po druhé vycházely tiše ze svých komnatek jako myšlenky lidské a sestavily se kolem královny večera v rozmanitých skupeninách.

Jindřiška se zamlčela, po chvíli pak řekla, zhluboka si povzdechnuvši: „Tak se zrcadlí jedna milující duše v druhé. Marie, ty jsi šťastna, ale já nejsem a nebudu…"

Dříve než se Bělohrobský stačil vyjádřit ze svých citů Anně, poznal na něm jeho zamilovanost Annin otec. Osudného dne zahrčela kola povozu pod okny školy, nahoru do třídy však nepřišla jako obvykle žačka Anna, ale sám Josef Básel. Přišel, aby učiteli vyplatil poslední zlatky a oznámil mu, že už si ne přeje, aby dále vyučoval jeho dceru a její dvě sestřenice hře na klavír. Bělohrobský je zdrcen, je konec procházek v Pivovarském hvozdě, a aby toho nebylo málo, postaral se vlivný otec o to, aby Bělohrobský změnil služební místo.

Jedním během pádil Bělský na zámek, aby se dopátral, ví-li také někdo jiný o jeho pádu a haně, a aby zpráv nabyl o posledních událostech na zámku. Ale… nevědělť mu nikdo co důležitého říci, jedině že se Jindřiška o svatbě bratra svého Korvína těžce roznemohla a že hned nato všichni do cizozemska, nejspíše do Němec, odjeli.

Tak zmařena byla všecka jeho víra, všecka naděje – tu snění jeho strašné se vyplnilo – jenom láska vroucí zůstala mu. Byl zcela zničen. Jen jedna myšlenka zaleskla se jasně z chaosu mozkem se mu hemžícího a opanovavšího celou jeho duši – a ta myšlenka byla: „Pryč z míst, kde nejsvětější jeho city poskvrněny, kde ztroskotalo jeho blaho, kde tolik upomínek na dosažitelný, lidskou zlobou, malichernými předsudky však nepřístupný učiněný ráj se s ním potkávalo. Pryč z otčiny do dalekého světa!"

A to vbrzce učinil. Jakoby honěn plamenným mečem, odejel, nedav se pohnouti ani pláčem matčiným ani prosbami sestry. Provázel jej mimo osudný list baronův ještě jiný, Korvínovou rukou psaný lístek, jenž zněl: Zůstaňte věren sobě a své lásce, nezoufejte, ale důvěřujte vždy ve mě. Váš přítel Ervín, baron Z…ský.

Kam se octnul, nevěděl nikdo, až tuto nalézáme jej kapelníkem vojenským. Probuzený kapelník Bělský povstal, levicí o stolek se podepřev a pravicí rozespalé oči mna. Sám k sobě hovoří: Bože, už ráno, a já ještě nejsem hotov, honem ku práci, musím ukončit čas produkce. Vždyť musím ještě zkoušku s muži svými na to odbýti, divná to ale věc, že s takovou pílí pracuju na skladbě této. Komu se jí hodlám zavděčiti? Veliteli? Pro něho není, a majoru? Ten je cizinec, neznám ho ani on mne. Nechápu, snad se mi to dnes vysvětlí. Silnou cítím předtuchu. – S těmi slovy zasednul opět a počal psáti finále ku své skladbě…

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Neděle 21. dubna 1838

Touha a slečna Anna

Básník nadobro zapomenutý